ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/172/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Плахтій Н.Б.,
розглянувши за правилами спрощеного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – відповідач1, ГУ ПФУ у Львівській області), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – відповідач2, ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 23.07.2025 №032850006575 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років;
зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоди роботи відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , а саме: з 06.03.1987 по 29.12.2012 та з 02.01.2013 по 30.06.2025, для отримання пенсії за вислугу років як працівнику закладів охорони здоров`я.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.07.2025 ОСОБА_1 звернулася із заявою до відповідного територіального підрозділу Пенсійного фонду України про призначення пенсії. 
Рішенням ГУ ПФУ у Львівській області від 23.07.2025 №032850006575 відмовлено в призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з відсутністю необхідного стажу, що дає право на пенсію за вислугу років. При цьому до спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 06.03.1987 по 29.12.2012 та з 02.01.2013 по 30.06.2025 на посаді помічника лікаря, оскільки Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (далі – Перелік №909), посада помічника лікаря не передбачена. 
Позивачка не погоджується з вищенаведеним рішенням щодо відмови у призначенні пенсії, вважає його незаконним та необґрунтованим, оскільки досягнула встановленого законом віку та має відповідний страховий та спеціальний стаж. Так, Перелік №909 визначає, зокрема, що до закладів і установ охорони здоров`я, робота у яких дає право на пенсію за вислугу років, належать лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри (пункт 2 Переліку №909). 
Перелік (пункт 2) відносить до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, посади лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад). 
Відповідно до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, випуск 78 «Охорона здоров`я», впровадженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29.03.2002 №117, та Номенклатури спеціальностей/профілів роботи за спеціальностями та відповідних їм професійних кваліфікацій/посад працівників сфери охорони здоров`я, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я від 16.04.2025 №650, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.05.2025 за №824/44230, посада помічника лікаря-епідеміолога належить до категорії «фахівці» та відповідає кваліфікаційним вимогам середнього медичного персоналу. 
Також ОСОБА_1 зазначає, що з моменту її призначення посада помічника лікаря-епідеміолога була віднесена до категорії середнього медичного персоналу відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР від 09.10.1987 №1104 «Про атестацію середніх медичних працівників» та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 23.10.1991 №146 «Про атестацію середніх медичних працівників».
На думку позивачки, зайняття посади помічника лікаря-епідеміолога дає право на призначення пенсії за вислугу років в силу положень вищезазначених нормативно-правових актів.
З огляду на вказані підстави позивач просила позов задовольнити повністю.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.22).
Представник відповідача1 у відзиві на позовну заяву (а.с.26-29) позовні вимоги не визнала та в задоволенні позову просила відмовити. Зазначила, що згідно документів електронної пенсійної справи позивачці призначено пенсію за вислугу років з 09.01.2026 згідно поданої заяви від 09.01.2026. Періоди роботи з 06.03.1987 по 29.12.2012 та з 02.01.2013 по 10.11.2017 зараховані на вислугу років як працівнику закладів охорони здоров`я. Страховий стаж ОСОБА_1 становить 41 рік 09 місяців 02 дні. Стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років становить 30 років 8 місяців 4 дні. 
За заявою позивачки від 16.07.2025 право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відсутнє, оскільки пенсія призначається за умови залишення роботи, яка дає право на цю пенсію. 
Згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 заявниця продовжувала працювати в закладі охорони здоров`я на посаді, яка дає право на пенсію за вислугу років, наявною у Переліку №909. 
Рішенням ГУ ПФУ у Львівській області від 09.01.2026 №032850006575 (на заміну рішення від 23.07.2025) відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що вона продовжувала працювати в закладі охорони здоров`я на посаді, яка дає право на пенсію за вислугу років. 
В подальшому позивачка повторно звернулася до органів Пенсійного фонду з заявою від 09.01.2026 про призначення пенсії за вислугу років. Згідно наданих документів позивачка звільнилася з закладів охорони здоров`я 30.09.2025. Періоди роботи з 06.03.1987 по 29.12.2012 та з 02.01.2013 по 10.11.2017 зараховані за вислугу років як працівнику закладів охорони здоров`я. Період роботи з 11.11.2017 по 30.06.2025 не врахований. Відповідно до пункту 2-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (на 11.10.2017), мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». 
Представник відповідача1 вважає, що дії ГУ ПФУ у Львівській області щодо відмови у призначенні пенсії позивачу є правомірними та такими, що відповідають чинному законодавству України.
У відповіді на відзив (а.с.67-68) ОСОБА_1 додатково зазначила, що вона з відзиву ГУ ПФУ у Львівській області дізналася про існування рішення від 09.01.2026 №032850006575, прийнятого на зміну рішення від 23.07.2025 №032850006575. Зауважує, що рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 09.01.2026 № 032850006575 прийняте уже після подання нею позовної заяви у справі №140/172/26 (02.01.2026). Також зауважує, що відзив ГУ ПФУ у Львівській області не містить відомостей щодо набрання чинності рішенням ГУ ПФУ у Львівській області від 09.01.2026 №032850006575. 
Також рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 09.01.2026 №032850006575, додане до відзиву, не містить реквізитів (номера) рішення ГУ ПФУ у Львівській області, на заміну якому воно прийняте.
Інші заяви по суті справи не надходили.
Враховуючи вимоги статті 257 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких мотивів та підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 16.07.2025 звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років (а.с.40).
ГУ ПФУ у Львівській області відповідно до принципу екстериторіальності розглянуло заяву ОСОБА_1 та прийняло рішення від 23.07.2025 №032850006575 про відмову у призначенні пенсії. Рішення обґрунтоване тим, що страховий стаж особи становить 41 рік 09 місяців 02 дні. Стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, не підтверджено. За доданими документами до страхового стажу зараховано усі періоди. До спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 06.03.1987 по 29.12.2012 та з 02.01.2013 по 30.06.2025 на посаді помічника лікаря, оскільки Переліком №909 посада помічника лікаря не передбачена. Згідно підтверджених документів особа не має права на пенсію відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки не має необхідного стажу, що дає право на пенсію за вислугу років (а.с.6).
На звернення ОСОБА_1 . ГУ ПФУ у Волинській області листом від 08.08.2025 повідомило позивачку про те, що пенсія за вислугу років працівникові призначається за умови, якщо він залишає роботу, яка дає право на цю пенсію. При прийнятті рішення до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, не враховано періоди роботи з 06.03.1987 по 29.12.2012 та з 02.01.2013 по 30.06.2025 на посаді помічника лікаря, оскільки Переліком №909 дана посада не передбачена (а.с.8зворот-9).
Позивачка звернулася до начальника ГУ ПФУ у Львівській області із скаргою на рішення про відмову у призначенні пенсії від 23.07.2025 №032850006575, в якій просила його скасувати та прийняти нове про призначення пенсії (а.с.6зворот-7).
Листом від 28.08.2025 ГУ ПФУ у Львівській області повідомило позивачку, що до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на відповідних посадах до 11.10.2017. До спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 06.03.1987 по 29.12.2012 та з 02.01.2013 по 11.10.2017 на посаді помічника лікаря, оскільки Переліком №909 посада помічника лікаря не передбачена (а.с.7зворот-8).
ОСОБА_1 надіслала голові Правління Пенсійного фонду України скаргу від 20.09.2025 на рішення від 23.07.2025 №032850006575 про відмову у призначенні пенсії та лист ГУ ПФУ у Львівській області від 28.08.2025 №17663-18767/а-52/8-1300/25 (а.с.9зворот-10).
ГУ ПФУ у Львівській області прийняло рішення від 09.01.2026 №032850006575 про відмову у призначенні пенсії на заміну рішенню від 23.07.2025. Рішення обґрунтоване тим, що за доданими документами до страхового та спеціального стажу зараховано усі періоди. Право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відсутнє, оскільки пенсія призначається за умови залишення роботи, яка дає право на цю пенсію (а.с.35).
09.01.2026 ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років (а.с.39).
ГУ ПФУ у Львівській області 09.01.2026 прийняло рішення про призначення пенсії за вислугу років.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом шостим частини першої статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058-IV), цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Частиною 1 статті 9 Закону №1058-ІV визначено, що в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника. 
При цьому пунктом 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-ІV передбачено, що особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі – Закон №1788-ХІІ) передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Зі змісту статті 2 Закону України №1788-ХІІ вбачається, що одним із видів державних пенсій є пенсії за вислугу років.
Водночас, згідно з частиною 2 статті 7 Закону України №1788-ХІІ пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію. 
Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII (в редакції, що діяла до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я, незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
В подальшому, з прийняттям Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, а з прийняттям Закону України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Так, пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції Закону України від 24.12.2015 №911-VIII) встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Однак, 04.06.2019 Конституційним Судом України було ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII.
Конституційний Суд України, ухвалюючи вищезазначене рішення №2-р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому Рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.
Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.
З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.
Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213 до оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону №1788-ХІІ. А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-ХІІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-ХІІ.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зі змісту оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII - неконституційними.
Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04.06.2019.
Отже, починаючи з 05.06.2019 положення пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII.
Таким чином, на день звернення позивача (16.07.2025) до пенсійного органу із заявою щодо наявності у неї права на призначення пенсії за вислугу років як працівнику закладу охорони здоров`я, пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Статтею 62 Закону №1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, страховий стаж підтверджується записами у трудовій книжці, і лише у випадку їх відсутності встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи та архівними установами, зокрема довідками, які містять відомості про періоди роботи.
Так, згідно з оскаржуваним позивачем рішенням позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років з підстав відсутності необхідного спеціального стажу та неврахування до цього стажу періодів роботи позивачки з 06.03.1987 по 29.12.2012 та з 02.01.2013 по 30.06.2025.
З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача НОМЕР_1 (а.с.14-16) слідує, що ОСОБА_1 працювала, зокрема у періоди:
06.03.1987 - зарахована на посаду помічника епідеміолога Горохівської райсанепідемстанції (запис №1); згідно наказу МОЗ України від 19.01.2004 №125, додатку 2 «Номенклатура спеціальностей середніх медичних працівників» рахувати помічником лікаря-епідеміолога (запис №2)
29.12.2012 - звільнена з займаної посади у зв`язку з ліквідацією підприємства (запис №3);
02.01.2013 – прийнята на посаду помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Горохівського міськміжрайонного відділу лабораторних досліджень ДУ «ВОЛИНСЬКИЙ ОЛУ ДСЕСУ» (запис №4); 
09.06.2021 переведена на посаду помічника лікаря-епідеміолога Горохівського лабораторного відділення Луцького лабораторного відділу ДУ «ВОЛИНСЬКИЙ ОЛУ МОЗ України» (запис №7);
30.09.2025 звільнена з займаної посади у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (запис №10).
Відповідно до Переліку №909 в галузі охорони здоров`я до посад, які дають право на пенсію за вислугу років, відносено лікаріі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) в таких закладах та установах: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.
Примітки 1-1 до Переліку №909 вказує, що лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у навчальних закладах і установах, перелічених у розділі «1. Освіта», відносяться до числа осіб, що мають право на пенсію за вислугу років.
В примітці 2 до Переліку №909 зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Відповідно до Переліку професій (посад) працівників сфери охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.07.2025 №1065, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23.07.2025 за №1109/44515, посада помічник лікаря-епідеміолога віднесена до посад медико-профілактичного, медико-лабораторного, стоматологічного, фармацевтичного профілю та відповідає професійній кваліфікації акушерки (акушера), сестри медичної (брата медичного), фельдшера, фельдшера санітарного.
Водночас відповідно до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників «Охорона здоров`я», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29.03.2002 №117, помічник лікаря-епідеміолога віднесений до фахівців. 
Отже, посада помічник лікаря-епідеміолога відноситься до посад середнього медичного персоналу.
Таким чином, весь період роботи позивачки на посаді помічника лікаря-епідеміолога підлягає зарахуванню до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.
Разом з тим, судом встановлено, що на заміну спірного рішення відповідач прийняв рішення від 09.01.2026 №032850006575 (а.с.35), яким змінив підставу відмови у призначенні позивачці пенсії за вислугу років за її заявою від 16.07.2025, вказавши, що вона продовжує працювати, а тому не має права на пенсію.
Суд зауважує, що пенсійний орган не наділений правом самостійно вносити зміни до попередньо прийнятих рішень шляхом прийняття нових рішень, у яких викладати інші підстави їх прийняття (в даному випадку, підстави відмови у призначенні пенсії за вислугу років).
Право пенсійного органу переглянути прийняте рішення виникає лише у разі подання заявником скарги відповідно до вимог Порядку оскарження рішень, дій (бездіяльності) територіальних органів Пенсійного фонду України та їх посадових осіб щодо пенсійного забезпечення, надання страхових виплат та соціальних послуг, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 13.06.2025 №21-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31.07.2025 за №1129/44535.
Разом з тим суд враховує, що за заявою від 16.07.2025 позивачці не могла бути призначена пенсія за вислугу років, оскільки станом на дату звернення вона працювала (звільнена 30.09.2025), а за правилами, визначеними у абзаці другому статті 7 Закону №1788-ХІІ, пенсії за вислугу років призначаються лише в разі звільнення з роботи, яка дає право на цю пенсію.
Отже, фактично відмова у призначенні пенсії є правомірною.
Крім того, з матеріалів справи слідує, що рішенням ГУ ПФУ у Львівській області ОСОБА_1 з 09.01.2026 призначено пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.
Таким чином, спірне рішення від 23.07.2025 №032850006575, як і рішення від 09.01.2026 №032850006575, прийняте на заміну, втратили юридичну силу, позаяк право позивачки на пенсію за вислугу років реалізоване і правовідносини сторін наразі регулюються новим рішенням, яким призначено пенсію за заявою від 09.01.2026.
Водночас, як слідує з витягу форми РС-право (а.с.57), розраховуючи стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідач враховував період роботи позивачки на посаді помічника лікаря-епідеміолога до 10.11.2017, тобто до набрання чинності змін, внесених до Закону №1058-ІV Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII.
Однак, такі дії пенсійного органу є протиправними, позаяк пункт 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-ІV визначає право особи на призначення пенсії за нормами Закону №1788-ХІІ в разі наявної станом на 10.11.2017 необхідної вислуги років, в даному випадку від 25 до 30 років, що передбачено пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.
Проте, вказані норми Закону №1058-ІV не обмежують право осіб, які виходять на пенсію за вислугу років, враховувати в спеціальний стаж весь період роботи на посадах, що дають право на призначення такого виду пенсії.
Так, станом на 10.11.2017 вислуга років позивачки становила 30 років 7 місяців 4 дні (а.с.57), а тому право на вказаний вид пенсії в силу приписів пункту 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-ІV вона набула та реалізувала.
Подальший період роботи ОСОБА_1 на посаді помічника лікаря-епідеміолога, тобто з 10.11.2017 по 30.09.2025, також повинен враховуватись до її спеціального стажу, позаяк прямої заборони для його неврахування чинне законодавство не містить.
При вирішенні справи суд враховує, що оскільки позивачці призначено пенсію за вислугу років, то визнання в судовому порядку протиправним та скасування спірного рішення відповідача від 23.07.2025 №032850006575 не призведе до поновлення порушених прав останньої, позаяк право на пенсію за заявою від 16.07.2025 вона не мала.

З огляду на встановлені обставини справи, виходячи із наданих частиною другою статті 245 КАС України повноважень, суд у даній справі дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є прийняття судом рішення про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Львівській області щодо не зарахування до спеціального стажу періоду роботи позивачки з 11.11.2017 по 30.09.2025 на посаді помічника лікаря-епідеміолога, зобов`язання відповідача зарахувати до спеціального стажу позивачки період роботи з 11.11.2017 по 30.09.2025, в іншій частині позовних вимог слід відмовити.
Приймаючи рішення, суд зауважує, що Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1) (далі - Порядок №22-1).
При цьому, 30.03.2021 набрала чинності постанова Правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» (далі - Постанова правління ПФУ №25-1).
Зміни, внесені до Порядку №22-1 на підставі Постанови правління ПФУ №25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01.04.2021.
Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку №22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.
Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.
Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1 заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Згідно з пунктом 4.2 розділу IV Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3. розділу IV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
За приписами пункту 4.10 розділу IV Порядку №22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:
- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;
- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10);
- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.
Так, у межах спірних правовідносин заява позивача про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Львівській області та за результатом її розгляду прийнято спірне рішення. 
Суд зауважує, що відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.
Відтак, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку №22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зарахування до стажу періоду роботи є саме ГУ ПФУ у Львівській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглянув заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років та прийняв відповідне рішення.
Натомість, ГУ ПФУ у Волинській області не здійснювало розгляд заяв позивачки та не приймало жодних рішень, а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо зарахування до стажу певних періодів роботи. Згідно з пунктом 4.10 розділу IV Порядку №22-1 ГУ ПФУ у Волинській області визначено як суб`єкт, який буде здійснювати виплату пенсії позивачу за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання (в разі її призначення).
Отже, позовні вимоги до ГУ ПФУ у Волинській області заявлені безпідставно.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.02.2024 у справі №500/1216/23.
Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина третя статті 139 КАС України). 
Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача1 сплачену суму судового збору в розмірі 665,60 грн.
Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не зарахування до спеціального стажу ОСОБА_1 періоду роботи на посаді помічника лікаря-епідеміолога з 11.11.2017 по 30.09.2025.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 періоди роботи на посаді помічника лікаря-епідеміолога з 11.11.2017 по 30.09.2025.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 665,60 грн (шістсот шістдесят п`ять грн 60 коп.)
Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );
Відповідач1: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, Львівська обл., м.Львів, вул.Митрополита Андрея, 10, код ЄДРПОУ 13814885);
Відповідач2: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська обл., м.Луцьк, Київський м-н, 6, 13358826).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій