Справа № 686/23070/25
Провадження № 2/686/3437/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2026 м. Хмельницький 

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у складі:
головуючого судді Заворотної О.Л.
секретаря судового засідання Сікори Ю.В.
з участю представника позивача ОСОБА_1 
представника позивача Кащенка В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Олійний край», з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу,
встановив:
В серпні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом до ТОВ «Олійний край» із позовом про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування якого казав, що 04.02.2025 ОСОБА_2 та ТОВ «Олійний край» в особі директора Гулевича О.В. уклали договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг 225000 доларів США, на строк до 20.07.2025. ТОВ «Олійний край» зобов`язання до договором не виконало, добровільно кошти не повернуло, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з ТОВ «Олійний край» борг за договором позики в розмірі 225000 доларів США та три відсотки річних в розмірі 22391,33 грн. за період з 21.07.2025 по 18.08.2025.
29.09.2025 представник відповідача подав відзив на позов, де вказав, що позов не визнає, оскільки, договір позики не міг бути укладений директором ОСОБА_3 , оскільки загальні збори учасників не приймали такого рішення, що дає підстави стверджувати про недійсність такого правочину. Крім цього, представник зазначив, що дії позивача містять ознаки підприємницької діяльності та як, як наслідок, належність таких дій до числа фінансових послуг, в період 18.04.2024 по 04.02.2025 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали два договори позики, фактичні обставини справи свідчать, що діяльність позивача направлена на укладення протягом одного календарного року двох правочинів, метою яких було одержання прибутку, у вигляді відсотків за користування коштів є систематичною підприємницькою діяльністю у вигляді надання фінансових послуг, яка підлягає ліцензуванню.
Відповідно до первинних документів фінансово-господарського обліку підприємства ТОВ «Олійний край» станом на сьогоднішній день будь-яка кредиторська заборгованість не обліковується, шляхи та напрями використання грошових коштів, у разі якщо вони в дійсності передавались в такому об`ємі відповідачу невідомі.
Також зазначив, що надавати фінансові послуги мають право лише фінансові установи та інші особи, які отримали відповідні ліцензію, а будь-яке інше надання фінансових послуг, не передбачене Законом України «Про фінансові послуги та фінансові операції» забороняється, таким чином надання позики з відсотками без ліцензії є протиправним, а договір яким передбачається надання фінансової послуги особою, яка на день укладення договору не має права надавати таку фінансову послугу відповідно до цього Закону та спеціальних законом є нікчемним. До позовної заяви не надано документів, які б свідчили про наявність відповідно дозволу станом на дату укладення правочинів, за якими позивач звертається за стягнення до суду, отже судом мають бути враховані обставини нікчемності правочину при прийняття рішення по вказаній справі.
Виходячи з фактичних обставин справи позивачу було достеменно відомо про необхідність попередньої згоди загальних зборів учасників для укладення правочину відповідачем, а також те що ним здійснюється надання фінансових послуг за відсутності ліцензії на провадження відповідної діяльності. Якщо позивач ґрунтує позов на очевидно незаконному правочині, суд не може задовольнити його вимоги інакше це дозволило б позивачу отримати вигоду з угоди, яка прямо суперечить закону. Відповідач зазначає, що правочин не створює юридичних наслідків, на які він був спрямований, оскільки не відповідає вимогам закону та як наслідок такий правочин не може слугувати підставою для стягнення грошових коштів, при цьому такі обставини є підставою для відмови в позові, без заявлення самостійного (зустрічного) позову з боку відповідача, просить в позов відмовити. 
07.10.2025 представник позивача подала відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 12.03.2026 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. 
Третя особа в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. 
Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини.
Судом встановлено, що 04.02.2025 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діючи від імені ТОВ «Олійний край» уклали договір позики, відповідно до умов якого ТОВ «Олійний край» отримало в позику від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 225000 доларів США, які зобов`язалося повернути до 20.07.2025.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.»
Подібний правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11.
Також, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (постанова Верховного Суду від 30 серпня 2022 року в справі № 361/8807/18).
У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
Якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 463/9914/20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Недотримання вимоги закону про відображення інформації, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку (частина третя статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні»), не має наслідком спростування відповідної господарської операції та не впливає на права та обов`язки сторін, що виникають в результаті здійснення цієї господарської операції, оскільки у цьому випадку наслідки полягають у настанні відповідальності за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та за недостовірність відображених у них даних, для осіб, які склали та підписали ці документи (частина восьма статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні»).
Щодо доводів представника відповідача про укладення договору позики директором ТОВ «Олійний край» з перевищенням повноважень.
Судом встановлено, що оригінал розписки від 04.02.2025 перебуває у позивача ОСОБА_2 , зі змісту оглянутої судом розписки від 04.02.2025 встановлено, що ОСОБА_3 діючи від імені ТОВ «Олійний край» (м. Хмельницький, код ЄДРПОУ 43617830) як директор згідно наказу № 1п/24 від 30.08.2024 взяв гроші в борг в сумі 225000 грн. у ОСОБА_2 , для ведення господарської діяльності ТОВ «Олійний край» та зобов`язався повернути кошти до 20.07.2025.
За змістом п. 9.1. Статуту ТОВ «Олійний край», затвердженого 29.08.2024, передбачено перелік правочинів, які визнаються значними, у разі укладення правочину на суму, що перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на початок року, тобто на суму понад 302800 грн.
Відповідно до п. 9.4 Статуту, з питань передбачених п.п.9.1-9.3 окремі рішення з питань господарської діяльності можуть бути прийняті виключено загальними зборами учасників або директором товариства за наявності згоди загальних зборів учасників, наданої в порядку передбаченому абзю2 п. 8.5.2 статуту.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 грудня 2025 року в справі № 914/768/22 зазначено, що ознайомлення контрагента юридичної особи з інформацією з Єдиного державного реєстру про цю юридичну особу, зокрема стосовно обсягу повноважень директора, можна вважати проявом розумної обачності в контексті з`ясування повноважень керівника юридичної особи на представництво її інтересів. Негативні наслідки, спричинені неповідомленням / неповним повідомленням державного реєстратора про наявні обмеження повноважень посадових осіб (органів управління) заявника, а також відображенням у Єдиному державному реєстрі недостовірних (неповних) відомостей про юридичну особу, покладаються на юридичну особу та не можуть покладатися на її контрагента (п.108).
На час укладення договору позики 04.02.2025 згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТОВ «Олійний край» вказані дані щодо директора Гулевича О.В., дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи – без обмежень. 
Частиною третьою статті 92 ЦК України встановлена спростовна презумпція повноцінності всіх дій директора у правовідносинах з третіми особами, яка полягає у тому, що для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, навіть якщо відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.
Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона (третя особа), вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.
Для вирішення питання, коли директор діє від імені юридичної особи з перевищенням повноважень, потрібно керуватися статтею 92 ЦК України. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).
Під час вирішення спорів про визнання правочинів недійсними з підстав перевищення повноважень органом або особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, необхідним є встановлення обставин щодо добросовісності / недобросовісності поведінки третьої особи. Зокрема, предметом доказування має бути обставина стосовно того, чи знала третя особа про відсутність в органу юридичної особи необхідного обсягу повноважень або, проявивши розумну обачність, повинна була знати про це. Обов`язок доведення цих обставин покладається на юридичну особу (п.п. 193-195 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 грудня 2025 року в справі № 914/768/22).
Щодо доводів відповідача про недотримання вимог Закону України «Про фінансові послуги та фінансові операції».
Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Закон України «Про фінансові послуги та фінансові операції» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб`єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Вказаний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 № 373/2054/16-ц.
Враховуючи зміст письмової розписки від 04.02.2025, яка власноручно підписана позичальником, та свідчить про те, що між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, притаманних договору позики, у тому числі і щодо форми такого договору; а також те, що розписка засвідчує як укладення між сторонами договору позики, так і факт фактичної передачі коштів за ним; оригінал такої знаходиться у позивача (кредитора), оглянутий в суді, копія долучена ним до матеріалів справи; доказів повного виконання зобов`язань за договором позики позичальником (відповідачем у справі) не надано, як і не надано доказів про визнання недійсним чи удаваним договору позики, в тому числі через його безгрошовість, суд дійшов висновку про підставність та обґрунтованість позову про стягнення неповернутої суми позики.
Щодо стягнення три відсотка річних згідно ст. 625 ЦК України.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Відповідно до Указу президента України №64/2022 введено воєнний стан з 24.02.2022, який триває і по теперішній час.
Отже, нарахування в сумі 22391,33 грн. три відсотки річних підлягають списанню кредитодавцем.
Враховуючи вищевикладене, позво підлягає задоволенню частково, а з ТОВ «Олійний край» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню борг за договором позики від 04.02.2025 в сумі 225000 доларів США.
При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 15140грн. та 605,60 грн. судового збору із заяви про забезпечення позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (99,76%) в сумі 15707,81 грн. 
Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 512, 514, 524, 526, 533, 610, 612, 1046, 1047, 1049, 1087 Цивільного кодексу України, суд -
ухвалив:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Олійний край» на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 04.02.2025 в сумі 225 000 доларів США та судовий збір в розмірі 15 707 грн. 81 коп.
В решті вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. 
Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .
Відповідач: ТОВ «Олійний край», код ЄДРПОУ 43617830, пр. Науки, 56, м. Харків, 61072.
Третя особа : ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .
Дата складення повного тексту рішення: 08.05.2026.
Суддя: