ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 р. 	Справа № 520/7765/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2025, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 02.06.25 по справі № 520/7765/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  

про визнання не правомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Харківській області, апелянт), в якій просив:
- визнати неправомірними дії ГУ ПФУ в Харківської області у проведенні йому з 01.03.2025 перерахунку та виплаті пенсії з обмеженням максимальним розміром в сумі 23610,00 грн;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Харківської області провести йому з 01.03.2025 перерахунок та виплату пенсії із збереженням розміру пенсії 80% грошового забезпечення без обмежень максимальним розміром в сумі 28560,44 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 позов задоволено частково.
Визнано неправомірними дії ГУ ПФУ в Харківської області у проведенні ОСОБА_1 з 01.03.2025 перерахунку та виплаті пенсії з обмеженням максимальним розміром в сумі 23610,00 грн.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківської області провести ОСОБА_1 з 01.03.2025 перерахунок та виплату пенсії із збереженням розміру пенсії 80% грошового забезпечення без обмежень максимальним розміром.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування обставин справи, просив суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Харківській області як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі-Закон №2262-ХІІ) в розмірі 80% грошового забезпечення.
Позивачу з 01.12.1996 було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ.
З 01.06.2016 позивач перейшов на пенсію по інвалідності, яку йому було призначено відповідно до Закону №2262-ХІІ.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI (далі-Закон №3668-VI ), зі змінами, внесеними згідно з Законами України №911-VIII від 24.12.2015, №1774-VIII від 06.12.2016 максимальний розмір пенсій, призначених (перерахованих), зокрема відповідно до закону №2262-ХІІ, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/17774/24 ГУ ПФУ в Харківській області проведено перерахунок пенсії позивача з 01.03.2025 без обмеження максимальним розміром.
Розмір пенсії позивача, який за перерахунком на 01.03.2024 складає 28 685,44 грн, було зафіксовано на дату проведення перерахунку за рішенням суду. У подальшому, у зв`язку з проведенням перерахунків відповідно до змін у законодавстві, пенсія йому нараховується з урахуванням зафіксованого максимального розміру.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
Позивач є пенсіонером та перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Харківській області як отримувач пенсії по інвалідності , призначеної відповідно Закону №2262-ХІІ. Основний розмір пенсії позивача складає 80% грошового забезпечення.
13.01.2025 рішенням Харківського окружного адміністративного суду у справі № 520/17774/24, що набрало законної сили 13.02.2025, позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо обрахунку з 01.03.2024 пенсії ОСОБА_1 з урахуванням збільшення основного розміру пенсії на 25% відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (далі-Постанова №1381) без додавання до основного розміру пенсії індексації пенсії за 2022, 2023 та 2024 роки, визначеної відповідно до постанов Кабінету Міністрів України № 118 від 16.02.2022 «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році» (далі-Постанова №118) , № 168 від 24.02.2023 «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» (далі-Постанова №168) , № 185 від 23.02.2024 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році» (далі-Постанова №185).
Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області здійснити перерахунок і виплату пенсії з 01.03.2024 ОСОБА_1 з урахуванням збільшення основного розміру пенсії як особі з інвалідністю внаслідок війни на 25% відповідно до Постанови № 1381 з додавання до основного розміру пенсії індексації пенсії за 2022, 2023 та 2024 роки, визначеної відповідно до постанов Кабінету Міністрів України №118, №168, №185.
Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо припинення з 01.03.2024 виплати ОСОБА_1 доплати 2000 гривень відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 «Про додатковий соціальних захист окремих категорій осіб» (далі-Постанова №713).
Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 01.03.2024 щомісячну доплату до пенсії в сумі 2000,00 грн згідно з Постановою №713.
Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо обмеження з 01.03.2024 виплати загальної перерахованої пенсії ОСОБА_1 максимальним (граничним) розміром.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області здійснювати з 01.03.2024 виплату перерахованої пенсії ОСОБА_1 без обмеження максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання зазначеного судового рішення у справі №520/17774/24 з 01.03.2024 ОСОБА_1 проведено перерахунок пенсії. Підсумок пенсії позивача (з надбавками) після перерахунку склав 28 685,44 грн; з урахуванням максимального розміру підсумок його пенсії склав 28 685,44 грн, що підтверджується протоколом перерахунку пенсії (а.с.19).
Відповідно до протоколу про перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2025 підсумок пенсії позивача (з надбавками) склав 30 560,44 грн, з урахуванням максимального розміру підсумок його пенсії склав 28 685,44 грн, пониження суми 28 685,44 грн згідно з постановою Кабінету Міністрів України №1 від 03.01.2025, в результаті якого підсумок його пенсії склав 25 876,28 грн (а.с.20).
Не погоджуючись з діями ГУ ПФУ в Харківській області щодо обмеження під час перерахунку та виплати з 01.03.2025 пенсії максимальним розміром, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції зазначив, що у цій справі застосуванню підлягають норми Закону №2262-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, а не норми Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI (далі-Закон №3668- VI).
Суд виходив з того, що обмеження відповідачем максимального розміру пенсії позивача, право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом №2262-ХІІ, є протиправним.
Послався на правові позиції Верховного Суду, викладені ним у постановах від 16.12.2021 у справі №400/2085/19, від 20.07.2022 у справі №340/2476/21, від 25.07.2022 у справі №580/3451/21, від 30.08.2022 у справі №440/994/20, від 17.03.2023 у справі №340/3144/21
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Громадяни мають право на соціальний захист у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, у старості та в інших випадках, установлених законом (частина 1 статті 46 Конституції України). В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).
Спеціальні умови, норми і порядок пенсійного забезпечення за особливостями спеціального статусу громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, визначені цим Законом, який має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.
Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Відповідно до ч.4 ст.63 Закону №2262-ХІІ, усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій .
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, вперше введено в дію Законом № 3668-VI , який набрав законної сили 01.10.2011.
Відповідно до ст. 2 Закону № 3668-VI, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Водночас, Законом № 3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII.
Згідно з п. 2 резолютивної частини вказаного Рішення, положення частини 7 статті 43 Закону №2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016.
Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 №7-рп/2016, яким визнав таким, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини 7 статті 43 Закону №2262-ХІІ, виходив із того, що норми-принципи частини 5 статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною 5 статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.
Тобто, положення ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-XII та положення ч. 1 ст. 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.
Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII.
При цьому положення ст. 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Тобто, була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону №3668-VI.
Аналогічний правий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 16.12.2021 у справі №400/2085/19 та від 11.07.2022 у справі №620/613/21, від 29.05.2024 у справі №560/12853/21.
Колегією суддів встановлено, що під час перерахунку пенсії з 01.03.2025 ОСОБА_1 розмір його пенсії було обмежено максимальним розміром 28 685,44 грн, що є протиправним.
Колегія суддів зазначає, що , суд першої інстанції , зробивши правильні висновки про протиправність дій ГУ ПФУ в Полтавській області щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром, помилково зазначив суму такого обмеження 23 610,00 грн. Натомість відповідно до протоколу перерахунку пенсії позивача ГУ ПФУ в Полтавській області з 01.03.2025 підсумок його пенсії ( з надбавками) було обмежено максимальним розміром 28 685,44 грн, а не 23610,00 грн, як помилково зазначив суд першої інстанції, тому судове рішення в цій частині підлягає зміні із зазначенням правильного розміру обмеження пенсії позивача максимальним розміром.
Підстави для зміни чи скасування оскарженого судового рішення в іншій частині відсутні.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, зробив правильний висновок про протиправність дій відповідача щодо перерахунку та виплати пенсії позивача з 01.03.2025 з обмеженням максимальним розміром, але неправильно визначив розмір такого обмеження, у зв`язку з чим судове рішення в цій частині підлягає зміні.
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 326,329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року у справі № 520/7765/25 - змінити в частині зазначення розміру обмеження Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2025 року максимальним розміром 23610,00 гривень, виклавши абзац 2 резолютивної частини судового рішення наступним чином:
Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області у проведенні ОСОБА_1 з 01.03.2025 перерахунку та виплаті пенсії з обмеженням максимальним розміром в сумі 28685,44 грн.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року -залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін