ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 759/7469/24
провадження № 61-9529св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_4 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дьяконова Кристина Ігорівна, до якої приєдналася ОСОБА_4 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року у складі судді Єросової І. Ю. та постанову Київського апеляційного суду 
від 11 червня 2025 року у складі колегії суддів: Євграфової Є. П., Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_4 , про визнання договору поруки недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 1998 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 
Під час укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договору позики від 03 березня 2021 року на суму 2 627 660,00 грн ОСОБА_2 , без її (позивачки) згоди, виступив поручителем ОСОБА_4 за належне виконання нею зобов`язань за договором позики. 
Посилаючись на те, що договір поруки від 03 березня 2021 року не відповідає вимогам закону, суперечить інтересам сім`ї та порушує її права та законні інтереси як співвласника об`єктів спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1 просила суд на підставі частини другої статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визнати недійсним договір поруки від 03 березня 2021 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що оспорюваний договір поруки не стосується спільного майна подружжя, а тому для його укладення згода другого з подружжя не була потрібна. Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Поручитель, укладаючи договір поруки, не розпоряджається спільним майном подружжя, а стає учасником зобов`язальних правовідносин, а зобов`язання поручителя не мають свого зовнішнього предметного вираження і не входять до складу спільного майна подружжя.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У липні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дьяконова К. І., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 190 ЦК України у системному взаємозв`язку зі статтею 65 СК України (пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що згідно з частиною першою статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Тобто, якщо під майном розуміється сукупність майнових прав та обов`язків, то подружжя має обґрунтовано розраховувати на те, що вимога отримання згоди на укладення правочинів поширюється як на договори щодо розпорядження активами (правами), так і договори, за якими подружжя бере на себе майнові обов`язки. 
Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що оспорюваним договором поруки порушуються майнові права ОСОБА_1 як дружини ОСОБА_2 , оскільки оспорюваний договір вчинено не в інтересах сім`ї і позивачці не зрозуміла мета укладення цього договору, зважаючи на те, що позичальником є не її чоловік, а взагалі третя особа, тобто подружжя не отримало від укладення договору жодної матеріальної вигоди; у межах судової справи № 759/3615/24 (за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики) на все майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя було накладено арешт, внаслідок чого позивачка позбавлена права розпоряджатися таким майном, хоча вона не знала та не давала згоди на укладення оспорюваного договору поруки.
За таких обставин висновок судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 не є зобов`язаною особою за договором поруки від 03 березня 2021 року є помилковим.
Одноосібне взяття ОСОБА_2 будь-яких зобов`язань суперечить не лише приписам статті 65 СК України, але й свідчить про втрату майна на шкоду інтересам сім`ї, що дає позивачці право відступити від засад рівності часток подружжя у спільному сумісному майні. 
У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_4 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 .
У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Столяр О. І., у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення. а оскаржувані судові рішення без змін. 
У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення та заперечення ОСОБА_4 на відзив на касаційну скаргу.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 24 липня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дьяконова К. І., на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Білоконь О. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю. 
Ухвалою Верховного Суду від 01вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дьяконова К. І., на рішення Святошинського районного суду міста Києва 
від 17 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року з підстав визначених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Святошинського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 759/7469/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У вересні 2025 року матеріали справи № 759/7469/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2025 року прийнято заяву ОСОБА_4 про приєднання до касаційної скарги  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дьяконова К. І., на рішення Святошинського районного суду міста Києва 
від 17 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 14 листопада 2025 року справу передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., у зв`язку з обранням судді Білоконь О. В. до Великої Палати Верховного Суду. 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
Фактичні обставини справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
з 27 вересня 1997 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.
03 березня 2021 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір позики, за яким позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 2 627 660,00 грн, а позичальник зобов`язався повернути отримані кошти 
до 01 червня 2021 року. Договір не посвідчений нотаріально.
03 березня 2021 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений договір поруки, яким забезпечено виконання зобов`язань громадянки України ОСОБА_4 , за договором позики, укладеним між позикодавцем та позичальником 03 березня 2021 року.
У пункті 1.1 оспорюваного договору поруки зазначено, що згідно з основним договором позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику у сумі 2 627 660,00 грн не пізніше 01 червня 2021 року. Поручитель відповідає перед позикодавцем у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи, але не обмежуючись, сплату суми позики у повному обсязі, неустойки, відшкодування збитків тощо.
Згідно пунктом 1.2. договору поруки, поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед позикодавцем за виконання зобов`язань за основним договором. Договір не посвідчений нотаріально.
У провадженні Святошинського районного суду міста Києва перебуває справа № 759/3615/24 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 546 ЦК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена..

Водночас частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Системний аналіз зазначених норм надає підстави для висновку про те, що для укладення договору поруки (за яким стороною договору виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. Укладаючи договір поруки, поручитель не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин (постанови Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 545/2358/19, 07 липня 2022 року у справі № 910/7967/19).
Таким чином, установивши, шо оспорюваний договір поруки не укладався в інтересах подружжя, сім`ї, тобто ОСОБА_2 відповідатиме за зобов`язанням лише особистим майном, або часткою у майні подружжя, яка виділена йому в натурі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання договору поруки від 03 березня 2021 року недійсним на підставі частини другої статті 65 СК України. 

Верховний Суд не бере до уваги посилання ОСОБА_1 на те, що оспорюваний договір поруки порушує її права на спільне сумісне майно подружжя, зокрема, з огляду на накладення у межах судової справи № 759/3615/24 арешту на таке майно, оскільки, як питання правомірності/неправомірності накладення арешту, так і питання визначення часток кожного з подружжя у спільному сумісному майні, не підлягає вирішенню у межах справи про визнання договору поруки недійсним. 

Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку про те, що вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, урахував сталу судову практику у справах щодо оскарження договору поруки, укладеного одним із подружжя не в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави для формування власного висновку щодо визнання недійсним договору поруки на підставі частини другої статті 65 СК України з наведених у позовній заяві підстав.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, фактично ґрунтуються на власному тлумаченні позивачкою норм права та на незгоді з усталеною практикою Верховного Суду щодо вирішення подібних справ. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дьяконова Кристина Ігорівна, до якої приєдналася ОСОБА_4 , залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков    Р. А. Лідовець     Д. Д. Луспеник