ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
09.04.2026	Справа № 910/8675/24 (910/10065/25)	

Господарський суд міста Києва у складі судді Стасюка С.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали справи
за заявою ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд" арбітражної керуючої Ковалко Галини Іванівни
до 1. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 )
2. ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 )
3. ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 )
про покладення субсидіарної та солідарної відповідальності на осіб, винних у доведенні боржника до банкрутства

у справі № 910/8675/24
за заявою Акціонерного товариства "Сенс Банк" (03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 100; ідентифікаційний код 23494714)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд" (01025, місто Київ, вулиця Велика Житомирська, буд. 25/2; ідентифікаційний код 32856902)
про банкрутство

Представники учасників справи: не з`явились

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

1. Стислий виклад позиції позивача
В обґрунтування заявлених вимог заявником зазначено, що:
- ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" характеризується ознаками стійкої фінансової неспроможності на дату порушення справи про банкрутство. За даними аналізу уже від 2013-2015 фінансова звітність не відповідала фактичним стану товариства, зупинення платежів, що триває понад три роки, за наявності боргових зобов`язань, строки платежів за якими настали, наявність значної (понад триста мінімальних розмірів заробітної плати) суми непогашених боргових зобов`язань, строки платежів за якими настали більше як три місяці тому, наявність значної суми непогашених боргових зобов`язань, визнаних юридичною особою боржником або підтверджені виконавчими документами;
- наявні ознаки доведення до банкрутства, а саме недостатність майна боржника викликана діями або бездіяльністю певних осіб, які є відповідальними за настання стану стійкої неплатоспроможності боржника, що призвело до банкрутства.
Крім того, заявник вказувала, що шкода, яка нанесена банкруту ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" в спосіб виведення його майнових активів, що за даними фінансової звітності становила 337 мільйонів гривень, нанесена саме спільними діями учасників товариства та кінцевим бенефіціарним власником. В результаті такі особи повинні нести субсидіарну відповідальність шляхом стягнення солідарно з них майнової шкоди в розмірі 175 125 729,00 грн.

2. Стислий виклад позиції відповідачів
У поданих ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відзивах на заяву, останні зазначили, що окрім фінансового аналізу підприємства з метою визначення фінансово-господарського стану підприємства на предмет наявності ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неплатоспроможності, незаконних дій у разі банкрутства та проведено аналіз на предмет можливості субсидіарної відповідальності посадових осіб ТОВ "ФУ "Інвестбуд" ліквідатором ТОВ "ФУ "Інвестбуд" не надано жодних допустимих доказів, які б свідчили про наявність причинно-наслідкового зв`язку із діями засновників (учасників) ТОВ "ФУ "Інвестбуд" із неплатоспроможністю останнього.
Тобто, ліквідатором ТОВ "ФУ "Інвестбуд" здійснені формальні дії щодо виявлення ознак доведення до банкрутства та виявлення ознак прихованого банкрутства.
Також, відповідачі зазначають, що ліквідатором ТОВ "ФУ "Інвестбуд" не було доведено документально, що рішеннями, розпорядженнями чи наказами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було змінено економічну та (або) юридичну долю ТОВ "ФУ "Інвестбуд".
Отже, відсутність у ліквідатора ТОВ "ФУ "Інвестбуд" обґрунтованого та документального причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неплатоспроможністю ТОВ "ФУ "Інвестбуд" і відсутністю у боржника майна для задоволення вимог його кредиторів не створює об`єктивну сторону правопорушення засновником в межах справи про банкрутство.

3. Процесуальні дії у справі
У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/8675/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд" на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду міста Києва від 15.05.2025.
До Господарського суду міста Києва надійшла заява ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд" арбітражної керуючої Ковалко Галини Іванівни про покладення субсидіарної та солідарної відповідальності на осіб, винних у доведенні боржника до банкрутства, в якій ліквідатор просить суд:
- покласти субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд" в розмірі 175 125 729, 00 грн. у зв`язку з доведенням до банкрутства на ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ; АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 )
- покласти солідарну відповідальність за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд" в розмірі 175 125 729, 00 грн. на керівника ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 )
Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1751359 від 09.09.2025 за параметром запиту щодо ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) інформації не знайдено.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 постановлено звернутися до Державної міграційної служби України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок, 9) щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи: ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ). Зобов`язано Державну міграційну службу України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок, 9) протягом п`яти днів з моменту отримання ухвали суду надати інформацію про місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ).
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд" арбітражної керуючої Ковалко Галини Іванівни про покладення субсидіарної та солідарної відповідальності на осіб, винних у доведенні боржника до банкрутства залишено без руху та встановлено ліквідатору Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд" арбітражній керуючій Ковалко Галині Іванівні п`ятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків шляхом подання до суду: доказів сплати судового збору в сумі 12 112, 00 грн; доказів направлення копії заяви і доданих до неї документів ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_1 .
12.09.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла заява арбітражної керуючої Ковалко Галини Іванівни про усунення недоліків заяви із доданими до неї доказами сплати судового збору та доказами направлення копії заяви і доданих до неї документів ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_1 .
17.09.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь Державної міграційної служби України в якій вказано, що за наявною в ДМС інформацією, відомостей щодо місця проживання ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) не встановлено.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2025 прийнято заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд" арбітражної керуючої Ковалко Галини Іванівни до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) про покладення субсидіарної та солідарної відповідальності на осіб, винних у доведенні боржника до банкрутства до розгляду в межах справи № 910/8675/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд" та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 06.11.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2025 постановлено звернутися до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо доступу до персональних даних фізичної особи ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) та зобов`язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надати інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ).
16.10.2025 до Господарського суду міста Києва від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшла інформація про відсутність зареєстрованого місця проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_3 .
23.10.2025 до Господарського суду міста Києва від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надійшли відзиви на заяву.
27.10.2025 до Господарського суду міста Києва від арбітражної керуючої Ковалко Галини Іванівни надійшли заперечення на відзиви.
28.10.2025 до Господарського суду міста Києва від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надійшли заяви про застосування строків позовної давності.
29.10.2025 до Господарського суду міста Києва від арбітражної керуючої Ковалко Галини Іванівни надійшли заперечення на заяви про застосування строків позовної давності.
Підготовче засідання 06.11.2025 відкладено на 18.12.2025.
Підготовче засідання 18.12.2025 відкладено на 19.02.2026.
19.02.2026 до Господарського суду міста Києва від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні 19.02.2026 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 09.04.2026.
24.03.2026 до Господарського суду міста Києва від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи.
09.04.2026 до Господарського суду міста Києва від представника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без їх участі.
09.04.2026 до Господарського суду міста Києва від арбітражної керуючої Ковалко Галини Іванівни надійшла заява про розгляд справи без її участі.
У судове засідання 09.04.2026 сторони не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином.
Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 09.04.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом прийнято рішення по суті спору.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2024 відкрито провадження у справі № 910/8675/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд".
Постановою Господарського суду міста Києва від 15.05.2025 визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором призначено арбітражну керуючу Ковалко Галину Іванівну.
15.08.2025 ліквідатором виготовлено звіт за результатами проведення аналізу фінансово-господарського стану та аналізу інвестиційної та іншої діяльності боржника та його становища на ринках та наявності або відсутності ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, вчинення незаконних дій у разі банкрутства.
У вказаному звіті за результатами проведення аналізу фінансово-господарського стану зроблено висновки, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд" характеризується ознаками стійкої фінансової неспроможності з 3 кварталу 2015 року, про що свідчить відхилення показників ліквідності від граничного значення, зупинення платежів, що триває понад три роки, за наявності боргових зобов`язань, строки платежів за якими настали, наявність значної (понад триста мінімальних розмірів заробітної плати) суми непогашених боргових зобов`язань, строки платежів за якими настали більше як три місяці тому, наявність значної суми непогашених боргових зобов`язань, визнаних юридичною особою - боржником або підтверджені виконавчими документами;наявні ознаки доведення до банкрутства, а саме недостатність майна боржника викликана діями або бездіяльністю певних осіб, які є відповідальними за настання стану стійкої неплатоспроможності боржника, що призвело до банкрутства.
05.08.2025 завершилась інвентаризація майнових активів банкрута ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд". Інвентаризацію проведено з врахуванням отриманих відповідей на запити ліквідатора про наявність чи відсутність активів ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд", а також самостійно отриманої ліквідатором інформації про активи ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" на відповідних сайтах державних установ, організацій та підприємств, які володіють інформацією про активи суб`єктів підприємницької діяльності. В результаті інвентаризації активів банкрута виявлено лише частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Кепітал Гросс", ТОВ "КУА "Кепітал Гросс" розмір внеску до статутного фонду: 2 500 000,00 грн. Частка (%): 100,00%, яке не здійснює господарської діяльності. Інших активів у банкрута не виявлено.
Станом на 31.07.2025 ліквідатором в результаті проведеного аналізу та на підставі наявних у справі документів встановлено наступні факти:
- за даними фінансової звітності показники не відповідають обставинам коли за результатами розрахунків показник забезпечення зобов`язань боржника всіма його активами перевищує одиницю при нульовій або позитивній рентабельності, що відповідає визначенню фіктивного банкрутства. Відсутнє ініціювання боржником справи про банкрутство
- за даними фінансової звітності показники не мають відхилень впродовж аналізованого періоду (2013-2015), тому також не відповідають ознакам доведення до банкрутства. 
Водночас, фактичні обставити свідчать про зворотне, а саме про доведення до банкрутства свідчать наступні обставини та дії боржника:
- припинення господарської діяльності від 2013 року;
- відсутня фінансова звітність за 2016-2024 роки;
- відсутні активи, кошти від реалізації яких можуть бути направлені на задоволення вимог кредиторів;
- наявність значної кредиторської заборгованості перед кредиторами зобов`язання зі сплати за якою виникли понад три роки.
Також, встановлено, що боржником не подавались до органів статистики та ДПС фінансова звітність впродовж останніх 10 років, що не дає можливості об`єктивно оцінити фінансовий стан товариства тому приховування фінансової звітності можна вважати недостовірними відомостями про його фінансовий та майновий стан. Водночас у відповідності до фінансової звітності підприємство володіло активами зокрема основними засобами, значною дебіторською заборгованістю, довгостроковими фінансовими інвестиціями, грошовими коштами на дату подання останньої звітності, що не відповідає фактичним обставинам станом на дату аналізу зокрема на дату порушення справи про банкрутство.
Ліквідатор зазначає, що аналіз наданих показників за період 2013-2015 років дає переконливі та множинні докази дій, спрямованих на приховування реального фінансового стану підприємства та, ймовірно, його фактичного банкрутства.
Таким чином, заявник вважає, що учасники ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" ОСОБА_2 та ОСОБА_1 несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями банкрута у зв`язку з доведенням його до банкрутства в розмірі, який визначається з різниці між сумою вимог єдиного кредитора у справі АТ "Сенс Банк" - 177 625 728,85 грн та ліквідаційною масою в розмірі 2 500 000,00 грн, що становить 175 125 729,00 грн.
Крім того, керівник товариства, який прийняв повноваження директора ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" у 2019 році володів інформацією щодо кількості виконавчих проваджень на користь наступних кредиторів Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", ПАТ "Київенерго", ГУ ДФС у м. Києві, АТ "Альфа Банк", ФО ОСОБА_4 , а також, зобов`язаний був розуміти, що фінансова неплатоспроможність настала до 2016 року.
Отже, солідарна відповідальність посадових осіб банкрута в розумінні ст. 34 КУзПБ повинна бути покладена на ОСОБА_3 .

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД
Із введенням у дію з 21.10.2019 КУзПБ запроваджено солідарну відповідальність за порушення вимоги цього Кодексу щодо обов`язку та строку для звернення до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство (зокрема у разі загрози неплатоспроможності), визначено суб`єктом цієї відповідальності керівника боржника та встановлено строк для виконання боржником відповідного обов`язку - один місяць.
Так, згідно частини 6 статті 34 КУзПБ (у редакції, чинній на момент введення в дію КУзПБ) боржник зобов`язаний у місячний строк звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі у разі, якщо задоволення вимог одного або кількох кредиторів призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами (загроза неплатоспроможності), та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Якщо керівник боржника допустив порушення цих вимог, він несе солідарну відповідальність за незадоволення вимог кредиторів. Питання порушення керівником боржника зазначених вимог підлягає розгляду господарським судом під час здійснення провадження у справі. У разі виявлення такого порушення про це зазначається в ухвалі господарського суду, що є підставою для подальшого звернення кредиторів зі своїми вимогами до зазначеної особи.
У подальшому до вказаної норми внесено зміни, зокрема, щодо визначення суб`єктами відповідальності органів управління боржника (Закон України №2971-ІХ від 20.03.2023).
Солідарна відповідальність полягає у залученні третіх осіб - керівника (органів управління) боржника, який (які) не звернувся (звернулися) до господарського суду про відкриття провадження у справі про банкрутство в місячний термін у разі наявності загрози неплатоспроможності юридичної особи, щодо якої в подальшому відкрито та здійснюється провадження у справі про банкрутство, до солідарного обов`язку з виконання грошових зобов`язань боржника. Тобто солідарна відповідальність є правовим механізмом захисту та відновлення прав кредиторів (які були необізнані з вини боржника про стан його неплатоспроможності як під час вступу з ним у господарські відносини, так і після цього, під час погіршення платоспроможності боржника до стану загрози неплатоспроможності) за рахунок особистого майна керівника (органів управління) боржника, тобто майна, відмінного від майна боржника. Подібний за змістом висновок наведений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 910/2971/20, від 09.06.2022 у справі № 904/76/21.
Верховний Суд у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 04.09.2024 у справі № 908/3236/21 зауважив, що застосуванням "солідарної відповідальності" законодавець стимулює виконання боржником обов`язку з подання заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство за наявності відповідних умов (загрози неплатоспроможності), тоді як для кредитора подання такої заяви є правом, обумовленим лише наявністю у нього незадоволених/невиконаних боржником зобов`язань за вимогами кредитора (стаття 1, частини 1, 2 статті 34, частина 6 статті 39 КУзПБ).
У справі про банкрутство солідарна відповідальність покладається за таке порушення (неподання боржником, який перебував у стані загрози неплатоспроможності, заяви про відкриття справи про банкрутство), наслідком якого є такі негативні наслідки як неможливість виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами у разі задоволення вимог одного або кількох кредиторів боржника.
У зв`язку з цим, Верховний Суд у зазначеній постанові у справі № 908/3236/21 дійшов висновку, що термін "солідарна відповідальність за незадоволення вимог кредиторів" у частині 6 статті 34 КУзПБ застосовується в іншому значенні, ніж згідно з положеннями Цивільного кодексу України. Тому положення частини 6 статті 34 КУзПБ з урахуванням статті 22 Цивільного кодексу України та mutatis mutandis висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, слід розуміти як відповідальність порушника за збитки, завдані боржнику та, відповідно, його кредиторам.
Солідарна відповідальність має деліктну природу, що узгоджується із частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Також Верховний Суд у постанові від 04.09.2024 у справі № 908/3236/21 зауважив, що закон визначає суб`єктом правопорушення керівника як одноособовий орган управління підприємства боржника, а згідно зі змінами, внесеними Законом України від 20.03.2023 №2971-IX, - суб`єктами правопорушення, а отже, і солідарної відповідальності є органи управління боржника, які можуть бути як одноособовим органом управління, так і колективними.
Водночас термін "органи управління боржника" у частині 6 статті 34 КУзПБ застосовується не у тому значенні, яке має цей термін за положеннями Цивільного кодексу України.
Так, відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. За приписами частини 1 статті 92 зазначеного Кодексу юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Тож, оскільки органи управління юридичної особи не є учасниками цивільних відносин, суб`єктами права, вони не можуть нести відповідальність, а при належному тлумаченні частини 6 статті 34 КУзПБ під суб`єктами відповідальності слід розуміти членів органів управління боржника - юридичної особи.
Притягнення керівників, засновників (учасників, акціонерів) боржника, інших осіб боржника до солідарної, субсидіарної відповідальності є винятковим механізмом відновлення порушених прав кредиторів. У його застосуванні необхідно враховувати як сутність конструкції юридичної особи, яка передбачає майнову відособленість цього суб`єкта, його самостійну відповідальність, наявність у засновників, які входять до складу органів управління юридичної особи, широкої свободи розсуду при прийнятті (узгодженні) ділових рішень, і заборона заподіяння ними шкоди незалежним учасникам обороту у вигляді недобросовісного використання інституту юридичної особи.
Кожен учасник цивільного/господарського обороту, що укладає угоди з певною юридичною особою, має намір отримати відповідний результат, що можливим є лише за платоспроможності цієї юридичної особи. Вичерпну інформацію про фінансове (майнове) становище юридичної особи має її керівник як одноосібний виконавчий орган, який повинен діяти розумно і сумлінно, зокрема, щодо контрагентів боржника.
Отже, визначення керівника боржника (а з урахуванням змін, внесених Законом України від 20.03.2023 №2971-IX, - членів органів управління боржника) суб`єктом солідарної відповідальності узгоджується з наведеними положеннями частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України, через що саме на керівника (членів органів управління) боржника покладений обов`язок у встановлених законом випадках ініціювати справу про банкрутство, і, відповідно, і нести відповідальність у разі невиконання цього обов`язку.
Для покладення солідарної відповідальності на керівника/члена органу управління боржника істотне значення має встановлення моменту виникнення в нього обов`язку звернутися до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника.
Момент виникнення такого обов`язку залежить у кожному конкретному випадку від наявності об`єктивних юридичних фактів, що підтверджують виникнення загрози неплатоспроможності та вочевидь свідчать про неможливість продовження нормальної господарської діяльності без негативних наслідків для боржника та його кредиторів.
За буквального прочитання частини 6 статті 34 КУзПБ загроза неплатоспроможності відповідно до цього Кодексу настає у разі, якщо задоволення вимог одного або кількох кредиторів призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами.
А тому для покладення солідарної відповідальності у справі про банкрутство доцільним є визначення моменту, коли задоволення нею вимог одного або кількох кредиторів призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами.
Умовами для встановлення щодо боржника такого складного за своїм змістом юридичного факту, як загроза неплатоспроможності боржника, є одночасна (зокрема протягом місячного періоду, визначеного частиною 6 статті 34 КУзПБ) наявність таких юридичних фактів:
- існування у боржника щонайменше перед двома кредиторами зобов`язань, строк виконання яких настав та визначається за правилами закону, що регулює відповідні правовідносини (купівлі-продажу, поставки, підряду, позики, бюджетні та податкові тощо);
- розмір всіх активів боржника є меншим, ніж сумарний розмір зобов`язань перед всіма кредиторами боржника, строк виконання яких настав за правилами закону, що регулює відповідні правовідносини (купівлі-продажу, поставки, підряду, позики, бюджетні та податкові тощо), тобто такий майновий стан боржника за всіма його показниками (основними фондами, дебіторською заборгованістю, строк виконання зобов`язань щодо якої настав, тощо), який за оцінкою сукупної вартості всіх активів боржника очевидно не здатний забезпечити задоволення вимог виконання зобов`язань перед всіма кредиторами, строк виконання яких настав, ні у добровільному, ні у передбаченому законом примусовому порядку.
При цьому, зобов`язання, що підтверджують виникнення загрози неплатоспроможності, мають бути реальними та документально підтвердженими. Для визначення ознак загрози неплатоспроможності правове значення має сукупний розмір боргових зобов`язань, а не їх структура, оскільки при аналізі фінансового стану боржника із загального переліку зобов`язань не виключаються ті, які не дають змогу кредитору ініціювати процедуру банкрутства.
Отже, загроза неплатоспроможності боржника розкривається законодавцем через його фінансово-економічний стан, основним визначальним критерієм якого є нездатність боржника відповісти за своїми зобов`язаннями належним йому майном (активами) і тим самим виконати грошові зобов`язання в повному обсязі перед всіма кредиторами.
Фінансово-економічний стан, що визначається на підставі відповідних показників матеріального, фінансового стану боржника та стану його господарської діяльності (з контрагентами тощо) як загроза неплатоспроможності, має бути не умовно-тимчасовим, а стабільно-незворотним для боржника і наслідки такого стану мають безпосередньо впливати на стан розрахунків з кредиторами.
Саме така стійкість та незворотність стану фінансово-господарської діяльності боржника, зокрема в частині розрахунків з кредиторами, і відрізняє загрозу неплатоспроможності боржника від іншого його стану фінансово-господарської діяльності, що має тимчасовий характер, і передбачає реальну (обґрунтовану матеріально-фінансовими показниками) можливість боржника у межах звичайної господарської діяльності у розумні строки змінити та відновити свої фінансові й економічні показники, що нададуть можливість боржнику в межах звичайного режиму господарської діяльності виконувати свої зобов`язання перед контрагентами та задовольняти грошові вимоги кредиторів.
При цьому, доцільно враховувати реальні (доведені належними доказами) майбутні зміни вартості та/або складу активів, з використанням яких можуть бути задоволені вимоги кредиторів, що відбудуться (повинні відбутись) протягом відповідного місяця, тому що керівник має право посилатись на реальні очікування зміни складу та вартості активів, фінансового стану підприємства з огляду на його господарську діяльність.
У практиці Верховного Суду виявлення "ознак загрози неплатоспроможності" пов`язане з наданням судами оцінки:
- зібраним у справі доказам щодо підстав, обставин та дати виникнення у боржника перед кредитором зобов`язання, невиконання якого обумовило звернення із заявою про відкриття провадження у цій справі;
- доказам, наданим на підтвердження підстав, обставин та дати виникнення у боржника зобов`язань перед іншими кредиторами у справі;
- доказам щодо вартості майнових активів боржника станом на той звітний період, коли у нього виникли та одночасно тривали зобов`язання перед щонайменше двома кредиторами боржника.
Крім того, судом можуть бути враховані висновки експертів (фахівців), аудиторські висновки, висновки за результатами перевірки фінансово-господарської діяльності боржника, у тому числі податковими органами, доповідні записки (інші звернення до керівника) працівників боржника (бухгалтерів, юристів тощо) про наявність відповідних обставин та загроз, фінансово-господарська та/або податкова звітність щодо діяльності боржника, рішення суду про стягнення або інші обмеження щодо фінансово-господарської діяльності боржника тощо.
Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду (зокрема викладеною в постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 910/2971/20, від 09.06.2022 у справі № 904/76/21) частиною 6 статті 34 КУзПБ закріплено презумпцію вини керівника (органів управління) боржника у недотриманні ним обов`язку визначеного абзацом першим цієї норми, адже положення абзацу першого цієї норми визначають імперативний обов`язок керівника (органів управління) боржника зі звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство. Така презумпція полягає в наявності причинно-наслідкового зв`язку між неподанням керівником (органами управління) боржника заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство та негативними наслідками для кредиторів у вигляді неможливості погашення збільшеної заборгованості.
Однак наведена презумпція є спростовною, оскільки керівник (орган управління) боржника, на якого покладено тягар доведення відповідних обставин, може довести відсутність причинного зв`язку між неможливістю задоволення вимог кредиторів і невиконанням ним обов`язку, визначеного абзацом 1 частини 6 статті 34 КУзПБ, щодо звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Тлумачення норм статей 13, 92 Цивільного кодексу України у взаємозв`язку з положеннями статті 34 КУзПБ свідчить, що керівник (орган управління) боржника зобов`язаний діяти добросовісно, розумно не лише по відношенню до юридичної особи, а й щодо кредиторів та, враховуючи права та законні інтереси останніх, зокрема, повинен своєчасно їх інформувати про стан неплатоспроможності боржника, сприяти їм в отриманні такої інформації, що має вплив на прийняття ними рішень щодо порядку взаємодії з боржником.
Невиконання керівником (органами управління) боржника вимог абзацу 1 частини 6 статті 34 КУзПБ щодо звернення до суду в місячний строк за наявності визначених цією нормою підстав із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника свідчить по суті про недобросовісне приховування ним від кредиторів інформації щодо незадовільного майнового становища боржника.
Керівник боржника як особа, що притягується до солідарної відповідальності, спростовуючи названу презумпцію, має право довести добросовісність, розумність своїх дій у недотримані вимог абзацу 1 частини 6 статті 34 КУзПБ.
Якщо керівник (орган управління) боржника доведе, що виникнення обставин, визначених абзацом 1 частини 6 статті 34 КУзПБ, не свідчило про стан загрози неплатоспроможності, тобто об`єктивне банкрутство (критичний момент з настанням якого боржник через зниження вартості чистих активів став нездатним у повному обсязі задовольнити вимоги кредиторів, у тому числі і щодо сплати обов`язкових платежів), і він, незважаючи на тимчасові фінансові ускладнення, добросовісно розраховував на їх подолання в розумний строк, доклав залежних від себе максимальних зусиль для досягнення такого результату, то такий керівник (орган управління) з урахуванням загальноправових принципів юридичної відповідальності може бути звільненим від солідарної відповідальності.
У постанові від 04.09.2024 у справі № 908/3236/21 Верховний Суд також зауважив, що суд зазначає про очевидну відсутність загрози неплатоспроможності боржника якщо:
- звернення або незвернення із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство жодним чином не впливає і не змінює стану та порядку розрахунків з кредиторами, не призводить до порушення їхніх прав на задоволення вимог до боржника (інших негативних наслідків для кредиторів: простій, збитки, штрафні санкції внаслідок невиконання боржником зобов`язання перед кредиторами);
- внаслідок неподання боржником відповідної заяви не змінились/не погіршились його розрахункові можливості (можливості відповідати за зобов`язаннями, зокрема і належними йому активами: майном, коштами, правом вимоги до третіх осіб тощо).
Розглядаючи позов в межах справи про банкрутство, суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника, не повинен обмежуватися дослідженням доказів, наданих заявником та іншими учасниками провадження (матеріали позовного провадження), але має в силу наведених вище особливостей природи банкрутства надавати оцінку заявленим вимогам з урахуванням дослідження усієї сукупності доказів, в тому числі і тих, що містяться в матеріалах справи про банкрутство боржника (аналогічний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.11.2019 у справі № 911/2548/18).
Верховний Суд неодноразово (зокрема в постанові від 10.12.2024 у справі № 902/1157/21) звертав увагу на те, що звернення до суду з вимогами про покладення на винного члена органу управління боржника солідарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство потребує визначення заявником розміру цієї відповідальності та заявлення ним до суб`єкта солідарної відповідальності вимоги щодо стягнення відповідної суми задля задоволення тих вимог кредиторів, що лишились незадоволеними внаслідок допущеного таким суб`єктом відповідного порушення.
Деліктна природа солідарної відповідальності в розумінні частини 6 статті 34 КУзПБ (з урахуванням правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду в складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 04.09.2024 у справі № 908/3236/21) зумовлює необхідність визначення розміру такої відповідальності, виходячи з обсягу майнової шкоди, заподіяної кредиторам неправомірною бездіяльністю керівника (органів управління) боржника, яка полягає в незадоволенні вимог кредиторів.
З огляду на таке неправильним є визначення солідарної відповідальності у загальному розмірі всіх грошових вимог кредиторів до боржника без урахування того, яка частина з них може бути погашена в процесі банкрутства, зокрема, за рахунок реалізації майна боржника, включеного до ліквідаційної маси, адже керівник (член органу управління) боржника має нести відповідальність саме за незадоволення вимог кредиторів.
Тобто в разі, якщо керівник (орган управління) боржника припустився порушень вимог частини 6 статті 34 КУзПБ, але його майна/активів у складі ліквідаційної маси (зокрема внаслідок вчинення арбітражним керуючим передбачених КУзПБ дій, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, визнання недійсними певних правочинів та спростування майнових дій боржника тощо) виявилося достатньо для задоволення визнаних у справі вимог кредиторів, досягається виконання одного із основних завдань провадження у справі про банкрутство - задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного боржника (положення преамбули КУзПБ).
Отже, достатність майна боржника, що включається до складу ліквідаційної маси і спрямовується на задоволення вимог кредиторів боржника, виключає застосування солідарної відповідальності у справі про банкрутство (з урахуванням її деліктної природи в розумінні вказаної норми), оскільки в такому випадку відсутні негативні наслідки, завдані кредиторам боржника внаслідок неправомірної бездіяльності його керівника (органу управління).
Водночас, у разі недостатності майна/активів боржника для погашення всієї сукупності грошових вимог кредиторів, розмір солідарної відповідальності керівника (органу управління) боржника в разі допущення ним відповідного порушення належить визначати, виходячи з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою, яка саме й становитиме розмір непогашених вимог кредиторів, тобто розмір заподіяної ним шкоди.
Суд виходить з того, що визначення зазначеної суми збитків кредиторів можливо лише після завершення реалізації об`єктів, включених до ліквідаційної маси банкрута, та розрахунків з кредиторами на підставі проведення такої реалізації у ліквідаційній процедурі, тому звернення із заявою про покладення солідарної відповідальності на винних осіб та задоволення такої заяви судом до встановлення факту недостатності майна боржника за результатами погашення грошових вимог кредиторів є передчасним.
Подібні за змістом висновки викладені Верховним Судом у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20 (906/1113/21) при вирішенні спору щодо притягнення відповідних осіб до субсидіарної відповідальності на підставі частини 2 статті 61 КУзПБ.
На думку суду, такий висновок підлягає також врахуванню mutatis mutandis при вирішенні питання щодо розміру солідарної відповідальності осіб, які порушили вимоги частини 6 статті 34 КУзПБ, враховуючи висновки, викладені в постанові Верховного Суду в складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 04.09.2024 у справі №908/3236/21, щодо подібності відповідних правовідносин з огляду на їх деліктну природу; необхідності телеологічного тлумачення вказаної норми КУзПБ, зважаючи на цілі законодавчого регулювання та його загальну спрямованість (дух закону); необхідності стягнення коштів із члена органу управління боржника на підставі частини 6 статті 34 КУзПБ саме на користь боржника з подальшим зарахуванням цих коштів до ліквідаційної маси та спрямуванням їх на задоволення вимог кредиторів.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.08.2025 по справі № 904/9266/21.
Так, відповідно до абзацу першого частини другої ст. 61 КузПБ під час здійснення своїх повноважень ліквідатор, кредитор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою.
У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями. Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані лише для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому цим Кодексом (абз. 2, 3 ч. 2 ст. 61 КузПБ).
Отже, субсидіарна відповідальність у справах про банкрутство є самостійним цивільно-правовим видом відповідальності, який за заявою ліквідатора або кредитора покладається на засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі керівника боржника при наявності підтвердження вини вказаних осіб у доведенні юридичної особи (боржника у справі про банкрутство) до стану неплатоспроможності.
Метою субсидіарної відповідальності як інституту є створення для кредиторів в межах справи про банкрутство додаткових гарантій захисту їх прав та законних інтересів та недопущення використання юридичної особи як інструменту безпідставного збагачення за чужий рахунок, відтак забезпечення стабільності функціонування ринку та фінансової дисципліни.
Визначене частиною другою ст. 61 КузПБ господарське правопорушення, за вчинення якого засновники (учасники, акціонери), керівник боржника та інші особи, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, можуть бути притягнуті до субсидіарної відповідальності поряд з боржником у процедурі банкрутства у разі відсутності майна боржника, має обґрунтовуватися судами шляхом встановлення складу такого правопорушення (об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони).
Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у певній сфері, у даному випадку - права кредитора (-ів) на задоволення його (їх) вимог до боржника у справі про банкрутство за рахунок активів боржника, що не можуть бути задоволені внаслідок відсутності майна у боржника; об`єктивну сторону такого правопорушення складають дії або бездіяльність певних фізичних осіб та/або юридичних осіб, пов`язаних з боржником, що призвели до відсутності у нього майнових активів для задоволення вимог кредиторів; суб`єктами правопорушення є особи визначені частиною другою ст. 61 КузПБ; суб`єктивною стороною правопорушення для застосування субсидіарної відповідальності є ставлення особи до вчинюваних нею дій чи бездіяльності (мотиву, мети, умислу чи необережності суб`єкта правопорушення).
Тлумачення положень частини другої ст. 61 КузПБ із застосуванням філологічного, системного та телеологічного (цільового) способів її інтерпретації свідчить, що у ній закріплено припис згідно з яким суб`єктами субсидіарної відповідальності за доведення до банкрутства є: 1) засновники (учасники, акціонери); 2) керівники боржника; 3) інші особи, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії.
До третіх осіб, які несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника, у зв`язку з доведенням його до банкрутства частини другої ст. 61 КузПБ відносяться будь-які особи, наслідком дій або бездіяльності яких стало банкрутство юридичної особи (див. висновки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 915/1624/16).
Законодавцем не конкретизовано, які саме дії чи бездіяльність складають об`єктивну сторону такого правопорушення. Тому при вирішенні питання щодо кола обставин, які мають бути доведені суб`єктом звернення (ліквідатором) та, відповідно, підлягають встановленню судом для покладення субсидіарної відповідальності, мають прийматися до уваги також положення частини першої статті 215 ГК України та підстави для порушення справи про банкрутство, з огляду на які такими діями можуть бути, зокрема:
1) вчинення суб`єктами відповідальності будь-яких дій, направлених на набуття майна, за відсутності активів для розрахунку за набуте майно чи збільшення кредиторської заборгованості боржника без наміру її погашення;
2) прийняття суб`єктами відповідальності рішення при виведення активів боржника, внаслідок чого настала неплатоспроможність боржника по його інших зобов`язаннях;
3) прийняття суб`єктами відповідальності рішення, вказівок на вчинення майнових дій чи бездіяльності боржника щодо захисту власних майнових інтересів юридичної особи боржника на користь інших юридичних осіб, що мало наслідком настання неплатоспроможності боржника тощо.
Аналогічні за змістом висновки щодо кола обставин (перелік яких не є вичерпним), які мають братися до уваги під час розгляду питання застосування субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство сформовано у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/21232/16, від 30.01.2018 у справі № 923/862/15, від 05.02.2019 у справі № 923/1432/15 та від 10.03.2020 у справі № 902/318/16, від 01.10.2020 у справі № 914/3120/15, від 12.11.2020 у справі № 916/1105/16, від 10.12.2020 у справі 922/1067/17.
Згідно з цими правилами суб`єктом субсидіарної відповідальності може бути особа, яка отримала істотну (відносно масштабу діяльності боржника) вигоду у вигляді збільшення активів, яка не могла б утворитися у випадку відповідності дій засновників та керівника боржника закону, в т.ч. принципу добросовісності. Тобто до суб`єктів субсидіарної відповідальності слід віднести осіб, які отримали істотний актив боржника на підставі актів, рішень, правочинів тощо прийнятих засновниками чи керівником боржника на шкоду інтересам останнього та його кредиторів, які можуть виражатися, зокрема у:
- прийнятті ключових ділових рішень з порушенням принципів добросовісності та розумності, в тому числі узгодження, укладення або схвалення правочинів на завідомо невигідних умовах або з особами завідомо нездатними виконати свої зобов`язання («фірмами одноденками» тощо);
- наданні вказівок з приводу вчинення явно збиткових операцій;
- призначенні на керівні посади осіб, результат діяльності яких явно не відповідає інтересам юридичної особи;
- створенні і підтриманні такої системи управління боржником, яка націлена на систематичне отримання вигоди третьою особою на шкоду боржнику і його кредиторам;
- використанні документообігу, який не відображає реальних господарських операцій;
- отриманні такими особами істотних переваг з такої системи організації підприємницької діяльності, яка спрямована на перерозподіл (в тому числі за допомогою недостовірного документообігу), сукупного доходу, отримуваного від здійснення даної діяльності особами, об`єднаними спільним інтересом (наприклад, єдиним виробничим циклом), на користь ряду цих осіб з одночасним акумулюванням на стороні боржника основного боргового навантаження;- використанні і розпорядженні майном боржника, як своїм особистим, нехтуючи інтересами кредиторів;
- вчинення інших юридичних дій, що не відповідають принципу добросовісності в комерційній (діловій) практиці тощо.
Наведений перелік прикладів не є вичерпним. 
Тлумачення ч. 2 ст. 61 КузПБ свідчить про відсутність заборони для покладення субсидіарної відповідальності на суб`єктів відповідальності, якщо на час порушення/здійснення провадження у справі про банкрутство їх повноваження припинились. Час, що минув з дати припинення повноважень суб`єктів відповідальності до дати порушення справи про банкрутство боржника, не є вирішальним чинником, що впливає на встановлення складу об`єктивної сторони правопорушення, однак має враховуватися судами поряд з іншими обставинами справи при встановленні причинно-наслідкового зв`язку між винними діями суб`єкта відповідальності та настанням негативних наслідків у боржника, які є підставою субсидіарної відповідальності (зокрема, встановлення обставин щодо можливості усунення таких негативних наслідків іншими посадовими особами боржника, які були наділені управлінськими функціями щодо боржника після припинення повноважень суб`єкта відповідальності, однак не вчинили належних дій з усунення негативних наслідків).
Для визначення статусу особи як відповідача по субсидіарній відповідальності за зобов`язаннями боржника ліквідатор має проаналізувати, а суд під час розгляду заяви про притягнення до субсидіарної відповідальності та з`ясуванні наявності підстав для покладення на цих осіб субсидіарної відповідальності дослідити сукупність правочинів та інших юридичних дій, здійснених під впливом осіб, а також їх бездіяльність, що сприяли виникненню кризової ситуації, її розвитку і переходу в стадію банкрутства боржника.
Визначальним для застосування субсидіарної відповідальності є доведення відповідно до ч. 2 ст. 61 КузПБ та з урахуванням положень статті 74, 76, 77 ГПК України причинно-наслідкового зв`язку між винними діями/бездіяльністю суб`єкта відповідальності та настанням негативних для боржника наслідків (неплатоспроможності боржника та відсутності у боржника активів для задоволення вимог, визнаних у процедурі банкрутства вимог кредиторів) обов`язок чого покладається на ліквідатора. Встановлення такого причинно-наслідкового зв`язку також належить до об`єктивної сторони цього правопорушення (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/21232/16, від 14.07.2020 у справі № 904/6379/16, від 10.12.2020 у справі № 922/1067/17).
Статтею 61 КузПБ закріплено правову презумпцію субсидіарної відповідальності осіб, що притягуються до неї, складовими якої є недостатність майна ліквідаційної маси для задоволення вимог кредиторів та наявність ознак доведення боржника до банкрутства.
Однак зазначена презумпція є спростовною, оскільки передбачає можливість цих осіб довести відсутність своєї вини у банкрутства боржника та уникнути відповідальності. Спростовуючи названу презумпцію, особа, яка притягується до відповідальності має право довести свою добросовісність, підтвердивши, зокрема, оплатне придбання активу боржника на умовах, на яких за порівняних обставин зазвичай укладаються аналогічні правочини та довівши, що вчинені за її участі (впливу) операції приносять дохід, відображені у відповідності з їх дійсним економічним змістом, а отримана боржником вигода обумовлена розумними економічними чинниками.
У цьому разі відсутність в осіб, які притягуються до субсидіарної відповідальності зацікавленості в наданні документів, що відображають реальний стан справ і дійсний господарський оборот, не повинна знижувати правову захищеність кредиторів під час необґрунтованого порушення їх прав.
Тому, якщо ліквідатор із посиланням на ті чи інші докази належно обґрунтував наявність підстав для притягнення особи до субсидіарної відповідальності та неможливість погашення вимог кредиторів внаслідок її дій (бездіяльності), на неї переходить тягар спростування цих тверджень ліквідатора, з урахуванням чого вона має довести, чому письмові документи та інші докази ліквідатора не можуть бути прийняті на підтвердження його доводів, надавши свої докази і пояснення щодо того, як насправді здійснювалася господарська діяльність.
Отже, якщо дії особи, які мали вплив на економічну (юридичну) долю боржника викликають об`єктивні сумніви в тому, що вона керувалася інтересами боржника, на неї переходить тягар доведення того, що результати зазначених дій стали наслідком звичайного господарського обороту, а не викликані використанням нею своїх можливостей, що стосуються визначення дій боржника, як таких, що вчиненні на шкоду інтересам боржника та його кредиторів. У такому разі небажання особи, яка притягується до субсидіарної відповідальності, надати суду докази має кваліфікуватися згідно із частиною другою статті 74 ГПК України виключно як відмова від спростування фактів, на наявність яких аргументовано з посиланням на конкретні документи вказує процесуальний опонент. В силу статті 13 ГПК України особа, що бере участь у справі, яка не вчинила відповідних процесуальних дій, несе ризик настання наслідків такої поведінки (див. висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суд у складі Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 915/1624/16).
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.06.2023 по справі № 910/17743/18.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».
У рішенні ЄСПЛ від 19.12.1997 у справі «Brualla Gomez de La Torre v. Spain» наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («Benderskiy v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази
Задля встановлення обставин, необхідних для вирішення спору в даній справі, суд досліджує та надає оцінку доказам, що містяться як у матеріалах даної справи, так і у матеріалах справи № 910/8675/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд".
Так, у поданій заяві про покладення субсидіарної відповідальності, ліквідатором ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" зазначено, що нею був проведений фінансовий аналіз підприємства з метою визначення фінансово-господарського стану підприємства на предмет наявності ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неплатоспроможності, незаконних дій у разі банкрутства та проведено аналіз на предмет можливості субсидіарної відповідальності посадових осіб ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд". За результатами проведених вищевказаних аналізів, ліквідатором ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" встановлено ознаки доведення до банкрутства; встановлено ознаки приховуваного банкрутства (стійкої фінансової неспроможності) та зроблено наступний висновок: що шкода, яка нанесена ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" в спосіб виведення його майнових активів, що за даними фінансової звітності становила 337 000 000, 00 грн, нанесена спільними діями учасників товариства та кінцевим бенефіціарним власником. Як результат, ліквідатор ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд", зазначає, що такі особи повинні нести субсидіарну відповідальність шляхом стягнення солідарно з них майнової шкоди в розмірі 175 125 729, 00 грн. 
Натомість, суд відзначає, що крім означених вище аналізів ліквідатором не надано жодних допустимих доказів, які б свідчили про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями засновників (учасників) ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" із неплатоспроможністю останнього. 
Тобто, ліквідатором здійснені формальні дії щодо виявлення ознак доведення до банкрутства та виявлення ознак прихованого банкрутства. 
Відповідно до Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, які затверджено Наказом Міністерства економіки України від 19.01.2006 № 14 (із змінами) (далі - Методичні рекомендації), об`єктом аналізу є фінансово-господарський стан підприємств, зокрема фінансові, виробничі та інвестиційні аспекти їх діяльності. Активами підприємства-боржника є ресурси, контрольовані підприємством в результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до надходження економічних вигод у майбутньому. 
У зазначених Методичних рекомендаціях доведення до банкрутства визначено як умисне, з корисних мотивів, іншої особистої заінтересованості або в інтересах третіх осіб вчинення уповноваженою особою дій, що призвели до стійкої фінансової неспроможності суб`єкта господарської діяльності, якщо це завдало великої шкоди державі чи кредитору.
Правом ініціювати питання про притягнення до субсидіарної відповідальності за доведення до банкрутства закон наділяє лише ліквідатора боржника. 
Саме детальний аналіз ліквідатора фінансового становища банкрута у поєднанні з дослідженням ним підстав виникнення заборгованості боржника перед кредиторами у справі про банкрутство, дозволяє ліквідатору банкрута виявити наявність чи відсутність дій засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб щодо доведення до банкрутства юридичної особи.
Згідно до п. 4 Методичних рекомендацій, доведення до банкрутства - умисне, з корисливих мотивів, іншої особистої заінтересованості або в інтересах третіх осіб вчинення громадянином - засновником (учасником) або службовою особою суб`єкта господарської діяльності дій, що призвели до стійкої фінансової неплатоспроможності суб`єкта господарської діяльності, якщо це завдало великої матеріальної шкоди державі чи кредитору. 
Разом з тим, суд відзначає, що звіт за результатами проведеного ліквідатором аналізу фінансово-господарського стану боржника, складений у відповідності до Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності не є безумовним доказом доведення боржника до банкрутства, а його наявність не є визначальним критерієм притягнення винних осіб до субсидіарної відповідальності, оскільки, встановлення підстав для її покладення належить до дискреційних повноважень суду, які здійснюються судом за результатами сукупної оцінки всіх наявних у справі доказів, в тому числі й цього звіту, який є лише одним із засобів доказування у відповідності до приписів ст. 74 ГПК України. 
Суд також відзначає, що виходячи зі змісту частини другої статті 61 Кодексу про банкрутство, до суб`єктів субсидіарної відповідальності відносяться і засновники (учасники, акціонери), які відповідно до закону за своїм юридичним статусом та відповідно до установчих документів мають право безпосередньо давати обов`язкові для виконання боржником (його органів управління) вказівки, приймати рішення, видавати розпорядження чи накази боржнику. У законодавстві України віднесені до цієї групи особи іменуються як: "заінтересовані особи стосовно боржника" (стаття 1 Закону про банкрутство, стаття 1 Кодексу про банкрутство), "пов`язані особи" (стаття 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції", стаття 14.1.159. Податкового кодексу України, стаття 52 Закону України "Про банки та банківську діяльність"), "кінцевий бенефіціарний власник (контролер)" (стаття 1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення"). 
Натомість, ліквідатором не було доведено документально, що рішеннями, розпорядженнями чи наказами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було змінено економічну і (або) юридичну долю ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд".
Відтак, відсутність обґрунтовано документального причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та неплатоспроможністю ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" і відсутністю у боржника майна для задоволення вимог його кредиторів не створює об`єктивну сторону правопорушення засновником в межах справи про банкрутство.
Більш того, відповідачами у підтвердження відсутності підстав для притягнення їх до субсидіарної та солідарної відповідальності, було додано докази, що підтверджують факт викрадення та знищення усієї первинної бухгалтерської документації ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" та іншої документації Товариства, що складена в процесі здійснення фінансово господарської діяльності, матеріальних цінностей Товариства третіми особами, що фактично спричинило зупинення діяльності Товариства.
Зокрема, ПрАТ "Побутрембуд" з 2002 року було власником нежилих приміщень (офіси, магазини, склади) загальною площею 5008,80 кв.м., що знаходилося за адресою: м. Київ, вул. Жуковського, буд. 22а. 
28.05.2004 між Київською міською радою та ЗАТ "Побутрембуд" (старе найменування) укладено договір про оренду земельної ділянки за адресою: вул. Жуковського 22а в Голосіївському районі м. Києва. 
Між ПрАТ "Побутрембуд" та іншими особами, зокрема, ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" та ТОВ "Рестхілл" були укладені відповідні договори оренди нежитлових приміщень (оренда надавалася разом з офісною технікою та меблями) за адресою: вул. Жуковського 22а в Голосіївському районі м. Києва. 
В грудні 2015 року група осіб в камуфляжній формі із нашивками ГО "Тризуб Січ" та ГО "Майдан" зі зброєю захопили спочатку частину, а пізніше і повністю майновий комплекс площею 5008,8 кв.м., розташований на земельній ділянці за адресою: вул. Жуковського 22а в Голосіївському районі м. Києва. Група осіб незаконно змінили замки на вхідних та інших дверях, розграбували майно та документи, що знаходилося у вказаному приміщенні, поставили свою охорону, чим спричинили блокування господарської діяльності Товариства в повному обсязі. В результаті рейдерського захоплення знищена документація ПрАТ "Побутрембуд", ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" та ТОВ "Рестхілл", розкрадено майно ПрАТ "Побутрембуд" на суму 8 000 000,00 грн та особисті речі працівників цих Товариств. Доступ на територію повністю було заблоковано.
Голосіївським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві 12.12.2015 розпочато кримінальне провадження № 12015100010011925, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі - ЄРДР).
Прокуратурою Голосіївського району м. Києва розпочато досудове розслідування щодо скоєння кримінального правопорушення та внесено 14.12.2015 відомості до Єдиного реєстру судових розслідувань №42015100010000411, що підтверджується відповідним листом № /10-51/4683вих.15 від 14.12.2015 та витягом з ЄРДР. 
Заяви про вчинення кримінального правопорушення - захоплення приміщення, майна Товариств, технічних засобів, на яких зберігалася інформація підприємств, також подавалися до Управління поліції Голосіївського району м. Києва від ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" та ТОВ "Рестхілл" (орендарі), що підтверджується відповідними заявами від січня 2016 року.
Зокрема, із заяви ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" за вих. № 1/2016 від 18.01.2016, вбачається, що Товариство орендувало приміщення на другому поверсі, про що свідчить договір оренди від 05.10.2015. ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" спробувало вивезти документи, майно, а також меблі та техніку, передані йому в оренду, проте, як виявилося, все майно зникло. У вказаній заяві, серед іншого, зазначається перелік майна, що знаходилося в приміщенні. Надалі, ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" було повідомлено, що всі документи та майно із орендованого приміщення були описані та вивезені. Проте, жодної інформації щодо того ким описані, на підставі чого, місцезнаходження чи спосіб повернення підприємству цього майна - не надано. Таким чином, ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" повідомляє, що у зв`язку з відсутністю доступу до майна, документації Товариства та технічних засобів, на яких зберігалася інформація підприємства, - робота підприємства була повністю зупинена. 
З грудня 2015 року по січень 2016 рік працівниками інших юридичних осіб, зокрема, ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд", та т.в.о. керівником ПрАТ "Побутрембуд" складені відповідні акти, в яких зазначається інформація про неможливість отримання доступу як до приміщень, так і до документації юридичних осіб. 
Представники ПрАТ "Побутрембуд" неодноразово зверталися до правоохоронних органів, що підтверджується, зокрема, листом за вих. № 11/2016 від 03.02.2016, зверненням за вих. № 18/2016 від 08.02.2016, 12.02.2016 ПрАТ "Побутрембуд" подано до Київської міської державної адміністрації звернення за вих. №20/2016 від 12.02.2016. 
Всі дії, що вчинялися представниками ПрАТ "Побутрембуд" з метою отримання доступу до приміщення за адресою м. Київ, вул. Жуковського, буд. 22а, отримання документації та майна - не дало ніяких позитивних результатів. Вказані докази підтверджують обставини, що спричинили неплатоспроможність ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд", активні дії представників Товариства щодо відновлення порушеного права.
У підтвердження викладених вище обставин відповідачами до поданого 24.03.2026 клопотання про долучення доказів до матеріалів справи було надано: копію звернення ПрАТ "Побутрембуд" за вих. № 20/2016 від 12.02.2016; копію звернення ПрАТ "Побутрембуд" за вих. № 18/2016 від 08.02.2016; копію листа ПрАТ "Побутрембуд" за вих. № 11/2016 від 03.02.2016; копію листа Департаменту поліції охорони Національної поліції України за вих. № Ш-194 від 21.01.2016; копії актів від 07.02.2016, 11.01.2016, 28.12.2015; копію листа Прокуратури Голосіївського району м. Києва за вих. № /10 51/4503вих.15; копію листа Прокуратури Голосіївського району м. Києва за вих. № /10 51/4683вих.15 з витягом з ЄРДР; витяг з ЄРДР щодо кримінального провадження № 12015100010011925; копію заяви ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" за вих. № 1/2016 від 18.01.2016 з копією талону-повідомлення; копію заяви ТОВ "Рестхілл"; копію повідомлення ПрАТ "Побутрембуд" про вчинення кримінального правопорушення від 05.04.2016 з талоном повідомленням № 004031. Також, 19.02.2026 до матеріалів справи було долучено витяг з висновку експертів № 273/16 (№ 25/10) за результатами проведення комплексної судово-економічної та будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №752/17422/15-ц від 28.07.2017.
Згідно з пунктом 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
На підставі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, з огляду на викладене вище у своїй сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 субсидіарної та солідарної відповідальності за незадоволення вимог кредиторів до боржника, у зв`язку із спростуванням вказаними особами своєї вини у доведені до банкрутства та відповідно банкрутстві боржника.

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ
З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ліквідатора ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" арбітражної керуючої Ковалко Галини Іванівни про покладення субсидіарної та солідарної відповідальності на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Щодо заяви відповідачів про застосування позовної давності, то суд відзначає, що в силу приписів частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи (аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 09.11.2016 у справі № 6-1457цс16 та від 09.11.2016 № 6-2170цс16).
У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску (див. постанови Касаційного господарського суду Верховним Судом від 26.03.2018 у справі № 922/273/17, від 30.04.2020 у справі № 19/49-10).
Враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ліквідатора, то підстави для застосування позовної давності у справі відсутні.
Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України та ч. 6 ст. 34, ст. 59, 61 Кодексу України з процедур банкрутства, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні заяви ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд" арбітражної керуючої Ковалко Галини Іванівни про покладення субсидіарної та солідарної відповідальності на осіб, винних у доведенні боржника до банкрутства, а саме на: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відмовити.
2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 01.05.2026.

Суддя  Сергій СТАСЮК