Справа № 638/13630/24
н/п 2/638/836/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року   	м. Харків	

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі 
головуючого судді Заварзи Т.В., 
за участі ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку цивільного судочинства справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних,
ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у сумі 18935,45 дол. США за період з 23.02.2019 до 23.02.2022.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 19 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № НАН2GA00000052, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 84314,36 дол. США.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.07.2013 у справі № 2011/10171/12 позовні вимоги Банку було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 210201,91 дол. США, що за курсом НБУ на момент ухвалення рішення складало 1679702,45 грн.
Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за прострочення виконання зазначеного судового рішення, а також судові витрати по сплаті судового збору.
Ухвалою суду від 09.08.2024 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з викликом осіб та призначено підготовче судове засідання.
31.10.2024 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів у справі, а саме виписки по рахунку ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 15.08.2025 було закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_2 про стягнення суми коштів, призначено справу до судового розгляду.
08.07.2025 від представника позивача надійшли письмові пояснення, разом з якими позивач подав до суду копію ухвали Господарського суду Харківської області від 02.12.2021 у справі № Б-50/48-09. Позивач зазначив, що даною ухвалою припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_3 , а вимоги кредиторів ФОП ОСОБА_2 , які не задоволені за недостатністю майна банкрута, визнано погашеними. При цьому позивач звертає увагу суду на те, що кредитний договір № HAH2GA00000052 від 19.09.2008, укладений з фізичною особою ОСОБА_2 , а не з фізичною-особою підприємцем, а тому припинення діяльності ФОП ОСОБА_2 ніяким чином не звільняє Позичальника від належного виконання зобов?язань передбачених кредитним договором № HAH2GA00000052 від 19.09.2008.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, відзиву не надав, у зв`язку з чим судом прийнято рішення про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що 19 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № НАН2GA00000052 на суму 84314,36 дол. США на споживчі цілі (п. 8.1 Договору).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.07.2013 року у справі № 2011/10171/12 з ОСОБА_2 на користь Банку було стягнуто заборгованість за вказаним договором у розмірі 210201,91 дол. США (1679702,45 грн).
Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.07.2013 року у справі № 2011/10171/12 у процесі розгляду справи уповноваженим представником позивача долучено до матеріалів справи копію постанови Господарського районного суду м. Харкова від 13.07.2009 року про визнання ФО-П ОСОБА_2 банкрутом.
Суд встановив, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.12.2021 року у справі № Б-50/48-09 про банкрутство ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) було затверджено звіт ліквідатора. Вказаною ухвалою припинено підприємницьку діяльність відповідача, провадження у справі закрито, а вимоги кредиторів фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , які не задоволені за недостатністю майна банкрута, визнано погашеними.
Згідно з наданою позивачем випискою по кредитному рахунку № НОМЕР_2 , 30.06.2011 на рахунок надійшли кошти в розмірі 4828,84 дол. США з призначенням платежу: «Погашення кредиторської заборгованості ФОП ОСОБА_2 , зг. листа ліквідатора № 64 від 30.06.2011 року».
Інших доказів, на підставі яких суд може встановити факти, що стосуються обставин справи, що розглядається, суду сторони не надали.
Зважаючи на вище викладене суд дійшов до наступних висновків.
З відкритих джерел, а саме з Автоматизованої системи виконавчого провадження, суд встановив, що виконавче провадження № 51331905, у якому боржником є ОСОБА_2 , а стягувачем ПАТ КБ "Приватбанк" було відкрито 27.05.2016, стан виконавчого провадження "Завершено". 
У постанові Великої палати Верховного суду України від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 зазначено наступне:
"Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.

Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності".
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, враховуючи те, що виконавче провадження № 51331905, у якому боржником є ОСОБА_2 , а стягувачем ПАТ КБ "Приватбанк" було відкрито 27.05.2016, стан виконавчого провадження "Завершено", позивач повинен довести суду право на застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Всупереч цьому позивач не надав суду жодних доказів щодо стану виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.07.2013 у справі № 2011/10171/12, яким позовні вимоги Банку було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 210201,91 дол. США, що за курсом НБУ на момент ухвалення рішення складало 1679702,45 грн.
Зважаючи на те, що на момент подання позовної заяви з моменту винесення судового рішення у справі № 2011/10171/12 минуло більше 10 років, а також на те, що ФО-П ОСОБА_2 був визнаний банкрутом, цілком вірогідно, що позивач втратив право на нарахування виплат передбачених ст. 625 Цивільного кодексу Україин. 
Таким чином, позивач розпорядився своїми правами на надання суду доказів на власний розсуд, та доказів, які б підтверджували наявність у нього права на нарахування та стягнення з ОСОБА_2 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у сумі 18935,45 дол. США за період з 23.02.2019 до 23.02.2022 суду не надав.
Вказане узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23.
Враховуючи вище викладене, позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись статтями 1054, 1055, 1056-1 Цивільного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач: Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приват Банк», адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570.
Відповідач: ОСОБА_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , остання відома адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .
Через надмірне навантаження, тривалу відсутність у "малому офісі судді" секретаря судових засідань, та постійні обстріли м. Харкова і повітряні тривоги повний текст судового рішення складено 28 травня 2026 року.

Суддя Т. В. Заварза