УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2026 року
м. Київ
справа № 752/15407/23
провадження № 51-1162ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жашкова Черкаської області, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Строк покарання ухвалено обчислювати з 29 лютого 2024 року.
Також вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні, заходів забезпечення кримінального провадження та долю речових доказів. 
За обставин, детально викладених у вироку, не пізніше 19:57 03 жовтня 2022 року, ОСОБА_5 незаконно придбав, зберігав з метою збуту психотропну речовину, а також незаконно збув психотропну речовину.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі захисник просить оскаржені судові рішення скасувати через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а кримінальне провадження закрити.
Стверджує, що суд першої інстанції порушив таємницю нарадчої кімнати, оскільки текст вироку був внесений до автоматизованої системи документообігу суду (далі - АСДС) 01 лютого 2024 року, в той час як вирок ухвалено 28 лютого 2024 року, чим допустив порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 412 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК). 
Вказує, що в недотримання приписів ст. 419 КПК суд апеляційної інстанції не надав вмотивованих відповідей на доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо вказаного вище порушення таємниці нарадчої кімнати й не надав належної оцінки відмітці на копії вироку про внесення його тексту в АСДС 01.02.2024.
Зазначає, що суд першої інстанції обґрунтував висновки про винуватість ОСОБА_5 , серед іншого, на підставі показань, відображених в протоколах проведення негласної слідчої (розшукової) дії (далі - НСРД), закупного ОСОБА_6 , який під час їх проведення перебував у стані наркотичного сп`яніння, проте не допитав цю особу безпосередньо. Про вживання покупцем ОСОБА_6 амфетаміну під час НСРД повідомив свідок ОСОБА_7 , але суди проігнорували вказані відомості, чим допустили порушення правил оцінки доказів. 
Суд апеляційної інстанції в порядку ст. 404 КПК ці обставини не дослідив і указаних порушень не усунув, безпідставно, як і місцевий суд, виходив із того, що неможливо встановити особу вказаного свідка.
В підтвердження своїх доводів посилається на висновки Верховного Суду у справі № 318/292/18, за якими використання для доведення винуватості свідчень особи, яка знаходиться у стані сп`яніння, є безумовним порушенням КПК, яке є істотним.
Також, в обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 67 КК, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно врахував воєнний стан як обставину, яка обтяжує покарання, а суд апеляційної інстанції як таку, що характеризує особу обвинуваченого, чим не усунув неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Висновки судів в цій частині, за доводами касаційної скарги, суперечать позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 722/594/22.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданих до неї копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги захисника про порушення таємниці нарадчої кімнати колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, з огляду на таке.
Як видно з доданої до касаційної скарги копії вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року, на першій сторінці його тексту, серед іншого, міститься штрихкод, а зліва від якого зазначено - « ОСОБА_8 01.02.2024 18:33:58».
Аналогічні доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про ухвалення та реєстрацію вироку ще за місяць до дати його проголошення та проведення судових дебатів були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який їх належним чином перевірив та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень норм закону щодо ухвалення, оголошення та оприлюднення вироку.
Апеляційний суд встановив, що 28 лютого 2024 року в суді першої інстанції у справі проведено судові дебати, після чого суд видалився до нарадчої кімнати. 29 лютого 2024 року суд оголосив ухвалений ним вирок. В цей же день його було надіслано для оприлюднення та реєстрації до Єдиного реєстру судових рішень, оприлюднено вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року 01 березня 2024 року.
З указаними мотивами погоджується й колегія суддів Верховного Суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року затверджено та погоджено з головою Державної судової адміністрації України Положення про автоматизовану систему документообігу суду (далі - Положення).
За приписами підпункту 1.2.1 Положення (у редакції, чинній на час ухвалення вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року) оригінал електронного судового рішення - це електронний примірник судового рішення з ЕЦП судді, що не підлягає редагуванню.
Згідно з підпунктом 2.9.1 Положення електронний примірник кожного документа зберігається в автоматизованій системі в стані «Оригінал» та засвідчується ЕЦП особи, яка підписала цей документ. Доступ для коригування зазначених документів автоматично блокується автоматизованою системою. З метою ідентифікації документа та його швидкого пошуку в автоматизованій системі для кожного документа автоматизованою системою автоматично формується унікальний ідентифікатор. Структура унікального ідентифікатора є такою: код бази даних суду, унікальний ідентифікатор документа в базі даних суду, тип документа та тип юрисдикції.
Оригінали електронних судових рішень, засвідчені ЕЦП, направляються до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) у порядку, визначеному відповідним Порядком (підпункт 2.10.1 Положення).
Таким чином, до часу встановлення для електронного примірника документа в автоматизованій системі стану «Оригінал» та засвідчення його ЕЦП цей документ не може бути надісланий до ЄДРСР, і водночас його може бути редаговано.
Велика Палата Верховного Суду за аналізом релевантних правовідносин у постанові від 24 жовтня 2019 року (провадження № 11-129сап19) зазначила, що дата та час, які вказані поряд із штрихкодом на процесуальному документі, є датою та часом його створення в автоматизованій системі документообігу суду. 
Таким чином, зазначені на копії вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року поряд із штрихкодом дата і час визначають момент створення документу в автоматизованій системі документообігу, що є первинним етапом до виготовлення документу в стані «Оригінал» та накладення ЕЦП. Водночас, вказані дата й час самого лише створення в АСДС документу, не є ані моментом створення оригіналу електронного примірника судового рішення в автоматизованій системі документообігу суду, ані тим більше - постановлення відповідного вироку. Захисник в касаційній скарзі помилково ототожнює передбачену КПК процесуальну дію - ухвалення вироку, з технічною функцією - створення електронного документа в автоматизованій системі документообігу суду.
Щодо інших доводів касаційної скарги захисника, то колегія суддів виходить з такого.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. 
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами. Водночас, суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити в межах доводів, викладених у касаційній скарзі, чи були додержані судами попередніх інстанцій норми процесуального права, які регулюють розгляд судами обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для висновків суду, а також правильність правової оцінки обставин.
Положеннями ст. 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Положеннями ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. 
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках на потерпілого.
Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.
Як убачається з оскарженого вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 КПК та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, серед яких: показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , протокол вручення покупцю спеціального технічного засобу аудіо-, відеоконтролю особи від 03 жовтня 2022 року; протокол огляду грошових коштів, які використані під час проведення оперативної закупки від 03 жовтня 2022 року; протокол огляду місця події від 03 жовтня 2022 року; протокол огляду від 04 жовтня 2022 року; протокол проведення НСРД у вигляді контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки від 04 жовтня 2022 року; протокол за результатами проведення НСРД аудіо-, відеоконтроль особи від 29 листопада 2022 року з додатком до нього; протокол за результатами проведення НСРД візуального спостереження за особою від 04 листопада 2022 року з додатками до нього; протокол за результатами проведення НСРД зняття інформації з електронних комунікаційних мереж від 25 листопада 2022 року з додатком до нього; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05 жовтня 2022 року з довідкою до нього; протокол обшуку від 04 квітня 2023 року з долученим електронним носієм; висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_12 № СЕ-19/111-22/44264-НЗПРАП від 27 жовтня 2022 року; протокол огляду від 05 квітня 2023 року.
Доводи захисника про те, що залучений до проведення НСРД як закупний ОСОБА_6 вжив амфетамін після передачі його ОСОБА_7 та не був здатний об`єктивно сприймати дійсність, й це свідчить про сумнів у законності проведення НСРД за його участю, суд дослідив і вмотивовано відхилив, не встановив підстав до визнання протоколу НСРД недопустимим доказом. На обґрунтування своїх мотивів місцевий суд обґрунтовано врахував релевантну практику Верховного Суду щодо оцінки доказів, яка міститься в постановах від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18, від 01 листопада 2022 року у справі № 344/2995/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к, від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19, від 07 грудня 2022 у справі № 385/619/16.
Доводи про недопустимість результатів проведення НСРД - контрольної закупки, оформленої протоколом від 04 жовтня 2022 року, через перебування ОСОБА_6 в стані наркотичного сп`яніння внаслідок вживання придбаної у ОСОБА_7 психотропної речовини, були предметом апеляційного перегляду і з матеріалів справи суд апеляційної інстанції не встановив належного підґрунтя вважати їх обґрунтованими. 
Зокрема, як встановив суд апеляційної інстанції з показань свідка ОСОБА_7 , 03 жовтня 2022 року він передав ОСОБА_6 два згортки з фольги з амфетаміном, і відповідно до протоколу огляду місця події від 03 жовтня 2022 року ОСОБА_6 добровільно надав для вилучення саме два згортки з фольги, у яких знаходиться порошкоподібна речовина біло-рожевого кольору із характерним запахом, яку, з його слів, він придбав у знайомого на ім`я « ОСОБА_13 » та вона є амфетаміном. Згідно висновку експерта № СЕ-19/111-22/44264-НЗПРАП від 27 жовтня 2022 року у наданих на дослідження порошкоподібних речовинах білого кольору з рожевим відтінком виявлено психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, загальна маса якого в речовинах становить 0,453 г. 
З огляду на приписи ст. 433 КПК у Верховного Суду відсутні обґрунтовані підстави вважати небезпідставними доводи сторони захисту про недопустимість результатів проведення НСРД - контрольної закупки, оформленої протоколом від 04 жовтня 2022 року, з тих мотивів, на які посилається захисник в касаційній скарзі щодо власної оцінки доказів на предмет їх достовірності, відмінної від оцінки, наданої судами попередніх інстанцій цих показань у взаємозв`язку із іншими дослідженими доказами. 
Щодо доводів захисника в касаційній скарзі про порушення судами принципу безпосередності дослідження доказів через те, що свідок ОСОБА_6 не був допитаний в судовому засіданні, то колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до приписів ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК). Указана норма КПК корелює з положеннями ч. 1 ст. 349 цього Кодексу, відповідно до яких головуючий надає стороні обвинувачення та стороні захисту право проголосити вступні промови, в яких зазначається, якими доказами сторона підтверджуватиме наведені нею обставини, порядок дослідження доказів, а також може бути зазначена позиція сторони.
Згідно з положеннями ст. 26 КПК сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, на підставі ст. 352 КПК суд відмовив стороні обвинувачення в допиті залегендованого свідка ОСОБА_6 , оскільки сторона обвинувачення не надала головуючому судді можливості встановити відомості про особу свідка, що відповідно до ч. 1 ст. 352 цього Кодексу унеможливило його допит. Водночас, оцінивши інші досліджені докази за правилами ст. 94 КПК у їх взаємозв`язку, суд вмотивовано визнав їх достатніми для висновку про винуватість ОСОБА_14 у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення.
Допит свідка із збереженням у таємниці даних про його особу може торкатися прав обвинуваченого, гарантованих пунктом 1 та підпунктом d пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод - право обвинуваченого допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення (див. рішення ЄСПЛ у справах Mirilashvili v. Russia («Мірілашвілі проти Росії»), заява № 6293/04, рішення від 11 грудня 2008 року, Van Mechelen and Others v. the Netherlands (Ван Мехелен та інші проти Нідерландів), заяви № 21363/93, № 21364/93, № 21427/93 і № 22056/93), рішення від 23 квітня 1997 року, Doorson v. the Netherlands (Доорсон проти Нідерландів), заява № 20524/92, рішення від 26 березня 1996 року.
Натомість з вироку не вбачається, що сторона захисту під час судового розгляду заявляла клопотання про допит цього свідка, і в касаційній скарзі про таке не йдеться, отже з наведеного слідує, що сторона захисту не виявляла процесуальної ініціативи до змістовного дослідження вказаного доказу під час судового розгляду.
Рішення місцевого суду щодо відмови стороні обвинувачення в допиті свідка ОСОБА_6 суд апеляційної інстанції перевірив, дійшов висновку про відсутність в цій частині порушення вимог кримінального процесуального закону та обґрунтовано погодився із мотивами місцевого суду та підставами, зазначеними у вироку.
З указаними мотивами погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Процесуальний порядок допиту свідка, якому забезпечується захист, на певному етапі судового розгляду регулюється приписами ч. 9 ст. 352 КПК, яка визначає особливості допиту саме свідка як особи, яка потребує забезпечення безпеки.
Із застосуванням заходів безпеки можливо допитати особу, якій забезпечується захист згідно Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» (далі - Закон № 3782-ХІІ), положення якого визначають особливості допиту учасника кримінального провадження у спосіб, що унеможливлює ідентифікацію особи. Водночас суд має виконати вимоги ч. 1 ст. 352 КПК і це зобов`язує суд дослідити дані про застосування заходів безпеки та особу свідка. 
Всупереч доводам захисника у касаційній скарзі з оскаржених судових рішень видно, що суди попередніх інстанцій не обґрунтовували висновки про винуватість ОСОБА_5 показаннями свідка ОСОБА_6 . 
Суд, відповідно до положень ч. 4 ст. 95 КПК, може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу. Показання свідка, отримані судом в належний процесуальний спосіб, необхідно відмежовувати від протоколу слідчої дії як окремого, самостійного джерела доказів за приписами статей 84, 99, 104 КПК у їх взаємопоєднанні.
Суд першої інстанції, як видно з оскарженого вироку, за відсутності відповідних процесуальних підстав не допитував свідка ОСОБА_6 . В основу обвинувального вироку показання цього свідка покладені не були.
Разом із тим, протоколи проведення НСРД, де брав участь ОСОБА_6 , було оцінено місцевим судом за правилами ст. 94 КПК у сукупності з процесуальними підставами їх отримання, які у повній мірі підтверджують дотримання належного порядку здобуття фактичних даних шляхом проведення таких слідчих дій, починаючи з вручення покупцю спеціального технічного засобу аудіо-, відеоконтролю особи, попередньо ідентифікованих грошей для покупки психотропної речовини, закінчуючи оглядом і фіксацією результатів НСРД, та іншими доказами.
Посилання захисника в обґрунтування своїх доводів на висновки в постанові Верховного Суду у справі № 318/292/18 Суд не враховує, адже в Єдиному реєстрі судових рішень постанова Верховного Суду у справі з таким єдиним унікальним номером відсутня і її копії захисник до касаційної скарги не додав.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про порушення судом апеляційної інстанції положень ст. 404 КПК в частині не дослідження обставин перебування ОСОБА_6 у стані наркотичного сп`яніння під час проведення НСРД, то колегія суддів касаційного суду виходить з такого. 
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК, про що прямо зазначено в ч. 1 ст. 405 цього Кодексу.
При цьому, незгода сторони захисту з доказами у справі не є підставою для повторного дослідження цих доказів. Під час апеляційного перегляду у суду не виникає обов`язку досліджувати докази з дотриманням засади безпосередності, якщо він по?іншому не тлумачить докази, досліджені в суді першої інстанції. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.
З оскарженої ухвали не вбачається, що питання правильності оцінки місцевим судом аби-яких доказів залишилися без оцінки суду апеляційної інстанції під час перевірки доводів скарги, а клопотання, подане в порядку ч. 3 ст. 404 КПК, - без уваги. 
Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження із дотриманням вимог ст. 404 КПК, якою встановлено, що суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Із оскаржених судових рішень та доводів касаційної скарги вбачається, що сторона захисту не навела обґрунтувань того, що докази у справі були досліджені судом першої інстанції не повністю чи з порушеннями, а тому підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК , для повторного їх дослідження апеляційним судом встановлено не було, тому суд їх повторно не досліджував.
Що стосується доводів про неправильне врахування воєнного стану як обставини, яка обтяжує покарання, то Суд їх відхиляє як безпідставні.
Так, суд першої інстанції врахував, що злочин вчинено ОСОБА_5 в період воєнного стану в Україні, що свідчить про підвищений рівень небезпеки як вчиненого злочину, так і особи, яка його вчиняє. Разом із тим, ця обставина не визнавалася судом такою, що в аспекті приписів 67 КК обтяжує покарання, про що небезпідставно вказав суд апеляційної інстанції.
Місцевим судом при призначенні покарання обґрунтовано враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення та підвищений рівень суспільної небезпеки як вчиненого злочину, так і особи винного, а саме те, що ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин у сфері незаконного обігу психотропних речовин, що загрожує життю та здоров`ю людей, які вживають такі засоби, при цьому, за матеріалами кримінального провадження встановлено, що ним організовано збут психотропної речовини амфетамін, зокрема і серед військовослужбовців Збройних Сил України, і ці дії мали місце тоді, коли в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який діє по цей час. Апеляційний суд обґрунтовано погодився із мотивами і висновками місцевого суду в цій частині.
В аспекті дотримання судом апеляційної інстанції вимог статей 370, 419 КПК, колегія суддів Верховного Суду враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та позицію ЄСПЛ в аспекті оцінки аргументів учасників справи щодо мотивування судових рішень, викладену, зокрема, у справі Salov v. Ukraine (Салов проти України), заява № 65518/01, рішення від 06 вересня 2005 року, § 89, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги, вмотивовано погодившись з рішенням місцевого суду. Недотримання ним приписів статей 370, 419 КПК, за доводами касаційної скарги не вбачається.
Таким чином, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, постановлених щодо засудженого ОСОБА_5 , за доводами касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , Судом не встановлено. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження. З касаційної скарги та наявних в матеріалах копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3