ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 травня 2026 року справа №200/6047/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги представника позивача Смаль Олега Павловича, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року (повне судове рішення складено 27 листопада 2025 року) у справі № 200/6047/25 (суддя в І інстанції Кошкош О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви від 15.08.2025 просила:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 29.05.2025 №262740007682 щодо відмови в призначенні пенсії; 
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 04.07.2025 № 262740007682 про призначення пенсії; 
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву від 27.07.2025 та призначити пенсію починаючи з 24.02.2022 у відповідності до вимог пункту 14-6.2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з врахуванням спірного страхового стажу, які підтверджені трудовою книжкою НОМЕР_1 , а саме робота ученицею школи-магазина м. Переяслав-Хмельницький з 01.12.1987 по 13.01.1988; робота на Канівському електромеханічному заводі «Магніт» в період з 11.11.1988 по 31.10.1995 на посаді «маляр» і робота з 01.11.1995 по 06.06.2000 на спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ» на посаді «маляр» 3 розряду в цех покриття, як пільговий стаж за Списком 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою КМУ від 11.03.1994 № 162, із виплатою недоплаченої пенсії; 
стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Відповідачів солідарно на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 120000 грн.
стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Відповідачів солідарно судові витрати.
В обґрунтування зазначено, що звернулася із заявою від 21.05.2025 про призначення пенсії, яка розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі – відповідач-1), і прийнято рішення про відмову від 29.05.2025. Відмову у врахуванні стажу роботи з підстав не зазначення на титульній сторінці трудової книжки року заповнення такої вважає протиправною, оскільки відповідальність за правильність заповнення трудової книжки несе роботодавець.
У відповідності до норм вказаного законодавства і враховуючи стаж і вік, позивач вважає, що з урахуванням вимог пункту 14-6.2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має право на призначення пенсії, починаючи з 24.02.2022 на підставі як першого звернення від 21.09.2022, так і останнього від 04.07.2025, коли Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві (далі – відповідач-2) було призначено пенсію, але лише з 27.06.2025 (а саме з дати останнього звернення).
Зазначає, що скарги на дії та бездіяльність управлінь залишені без задоволення.
Вважає, що період з 01.12.1987 по 13.01.1988 є періодом роботи та входить до страхового стажу, а не навчання, оскільки в це період прийнята ученицею школи-магазина м. Переяслав-Хмельницький.
Вважає, що періоди роботи на Канівському електромеханічному заводі «Магніт» та на спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ» на посаді «маляр» повинні зараховуватися до пільгового стажу за Списком №2.
Зазначає, що пільговий стаж за Списком №2 складає 11 років і 6 місяців (період з 11.11.1988 по 31.10.1995 на АТ ЕМЗ «Магніт» і з 01.11.1995 по 06.06.2000 на спільному з цим підприємством українсько-американському підприємстві «ЛБЮ»).
Щодо моральної шкоди зазначено, що незаконність дій і рішень відповідачів свідчить про спричинення моральної шкоди, яка виражається у систематичних порушеннях тривалий термін часу з боку посадових осіб державних органів, користування довірою позивача до державних органів і необізнаність в пенсійному законодавстві, доказаний перелік засобів і ресурсів, які позивач була змушена докладати для захисту своїх прав, відсутність допомоги з боку пенсійних органів. На характеристику і розмір моральної шкоди також впливає той факт, що позивачка мешкає одна і попри те, що державні органи повинні були допомагати, а інших осіб, які могли б підтримати, рядом не було, що свідчить про ще більші страждання. Розмір моральної шкоди обраховує з урахуванням часу, за який позивач могла отримували пенсію, але не отримувала (41 місяць період з 24.02.2022 по серпень 2025 року) та з урахуванням різниці між сумою отриманої щомісячної пенсії та мінімальною заробітною платою станом на 01.04.2024.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії від 29.05.2025 №262740007682.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не зарахування ОСОБА_1 під час призначення пенсії до страхового стажу періоду роботи з 11.11.1988 по 19.02.1989, до пільгового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, періодів роботи «маляром» в Канівському електромеханічному заводі «Магніт» з 20.02.1989 по 31.01.1995, з 01.07.1995 по 31.10.1995, в Спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ» з 01.11.1995 по 06.06.2000.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 11.11.1988 по 19.02.1989, до пільгового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, періоди роботи «маляром» в Канівському електромеханічному заводі «Магніт» з 20.02.1989 по 31.01.1995, з 01.07.1995 по 31.10.1995, в Спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ» з 01.11.1995 по 06.06.2000 та здійснити з моменту призначення (тобто з 27.06.2025) перерахунок та виплату пенсії, з урахуванням раніше виплачених сум.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, код ЄДРПОУ 13486010) 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно – Кудрявська, 16, код ЄДРПОУ 42098368) 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивачки, а також Головні управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та в м. Києві подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник позивачки в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що питання відшкодування витрат на правничу допомогу судом не розглянуто.
По-перше: суд неправильно надав оцінку правам позивачки на пенсію у відповідності до вимог пункту 14-6.2. Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Суд в своєму рішенні робить висновок про те, що ОСОБА_1 набула права на пенсію раніше - з 45 років при наявності стажу 20 років, то б то у 2013 році. Але судом проігноровано, що ОСОБА_1 раніше вже зверталась до відповідача ГУ ПФУ в м. Київ від 21.09.2022 із заявою про призначення їй пенсію і за екстериторіальністю 27.09.2022 отримала рішення від ГУ ПФУ в Вінницькій області за №262740007682 і цим рішенням їй відмовлено в призначенні пенсії так як вона «не набула ще права на пенсію за віком» а також цим рішенням їй визначено дату набуття права на пенсію - 01 липень 2023 р. (це рішення набуло законної сили, раніше цієї дати ОСОБА_1 позбавлена отримати пенсію). Це рішення ОСОБА_1 намагалась оскаржити в судовому порядку через Київський окружний адміністративний суд, але рішення не було скасовано. Приймаючи до уваги, що рішення ГУ ПФУ в Вінницькій області від 27.09.2022 набуло законної сили, то і право ОСОБА_1 на пенсію з 01.07.2023 не спростовано. В своєму рішенні від 25.11.2025 Донецький окружний адміністративний суд не скасовує це рішення, але робить суперечливі висновки його змісту – наче б то ОСОБА_1 пропустила строк звернення за пенсією. Два рішення державних органів влади (рішення суду від 25.11.2025 та рішення ГУ ПФУ від 27.09.2022), які не скасовані, суперечать один одному, порушуючи право ОСОБА_1 на соціальне забезпечення, що суперечить загальним нормам права, що всі спори щодо трактування законів, підзаконних актів і актів державної влади не повинні трактуватись на шкоду громадянину. Приймаючи до уваги вказані суперечності, і так як ОСОБА_1 як особа яка на час звернення за призначенням пенсії проживала на території можливих бойових дій з дати першого звернення, а це 21.09.2022, вважає буде законним і справедливим виправити рішення суду і зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію з часу її першого звернення за пенсією, а це 21.09.2022, так як після першого звернення всі інші заяви і звернення стосувались визначення свого права на пенсію, оскарження рішень і подання додаткових документів до органів пенсійного фонду.
Якщо судом апеляційної інстанції все ж таки ці доводи не будуть визнані законними, то приймаючи до уваги, що рішення ГУ ПФУ в Вінницькій області набуло законної сили (не було скасовано рішенням Київського окружного адміністративного суду), а відповідно до норм законодавства Позивач набула права на пенсію під час дії воєнного стану, а саме від дати, яка визначена в цьому рішенні - 01.07.2023.
По-друге: судом в порушення норм матеріального права відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача коштів на відшкодування моральної шкоди, так як рішення суду в цій частині не відповідає висновкам, обставинам справи, що у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 317 КАСУ, є підставою для зміни рішення суду в цій частині. Судом, всупереч встановленим обставинам, про що наголошено і в самому рішенні встановлено незаконну бездіяльність відповідачів (це і ГУ ПФУ в Донецькій області, і ГУ ПФУ в м. Києві, так і ПФУ), що вже є підтвердженням спричиненої моральної шкоди. Також судом встановлено обставини, які впливають на розмір цієї моральної шкоди, а це сімейні і матеріальні обставини позивача, поведінка відповідача під час вирішення цього питання на стадії досудового врегулювання і під час судових розглядів обох справ, реакція відповідача під час досудового врегулювання цього питання і таке інше.
Також, безпідставне зменшення або взагалі невідшкодування питання щодо судових витрат на правничу допомогу в порушення норм процесуального права, а саме ч. 6 ст. 134 КАСУ, є черговою підставою для скасування рішення суду в цій частині. Зі змісту відзиву представником відповідача не було ініційовано перед судом клопотання про зменшення суми судових витрат на правничу допомогу позивача, не було додано аргументів чи доказів необґрунтованості таких витрат чи їх розміру і підстав для того, що б суд прийняв рішення про зменшення цих витрат. Частина 6 ст. 134 КАСУ передбачає, що суд лише за клопотанням іншої сторони, і лише у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті може, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно суд перевищив свої повноваження і взагалі не розглянув питання відшкодування цих судових витрат на правничу допомогу, тому рішення і в цій частині підлягає скасуванню, а судові витрати стягненню з Відповідача у повному обсязі. Зіткнувшись з необхідністю оскарження цього рішення Позивач була змушена звернутись за правничою допомогою адвоката – Смаль Олега Павловича, з яким уклала відповідний договір від 06.12.2025 і сплатила гонорар у розмірі 20000 грн, чому є підтвердженням квитанція до прибуткового касового ордеру і який обґрунтований кошторисом у вигляді додатку до договору №1. Судовий збір за звернення в суд першої інстанції 1937,92 грн і за подання апеляційної скарги 2367,36 грн, всього 4305,28 грн.
Просив скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.11.2025 в частині вимог цієї апеляційної скарги. 
Зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.07.2025 з врахуванням висновків, наведених в цьому позові, і призначити пенсію, починаючи з 21.09.2022 у відповідності до вимог пункту 14-6.2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Відповідачів солідарно на відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди суму у розмірі 120000 грн. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Відповідачів солідарно судові витрати на правничу допомогу у розмірі 50000 грн. і витрат на сплату судового збору 4305,28 грн. 
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25.11.2025 залишити в силі.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача Головним управлінням пенсійного фонду України в Донецькій області наголошується, що вимоги Позивачки щодо стягнення з уповноважених органів Пенсійного фонду України моральної шкоди є недоведеним та безпідставним.
Зазначає, що представником Позивача, на підтвердження вимог щодо стягнення з відповідачів солідарно 50000 тисяч гривень було надано Договір про надання правової (правничої) допомоги від 06.12.2025 (без нумерації) та додаток № 1 до вказаного договору – кошторис від 06.12.2025. Наведеним договором передбачено оплату послуг надання правничої допомоги згідно кошторису, який є додатком до даного договору, в той же час слід зазначити, що наведений кошторис не в повній мірі відображає зміст наданих послуг. Головне управління зауважує, що наведені в кошторисі суми за витрачений час є необґрунтованими, не враховують складність справи, фінансову обґрунтованість тієї чи іншої дії, доцільність витраченого часу та необхідність того чи іншого заходу для вирішення справи. Більш того, наведений кошторис стосується лише 20000 грн з витребуваних 50000 грн. Будь-яких доказів або відомостей щодо понесення витрат на решту сум Позивачем не давалось та відповідно й не досліджувалось, а відтак відсутні будь які правові підстави для їх задоволення та відшкодування. 
Позивачем не було долучено до позовної заяви жодного доказу на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу або сам факт наявності таких витрат, фактично єдиним доказом який було долучено була квитанція про сплату судового збору на підставі якої Донецьким окружним адміністративним судом було стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві по 968 грн 96 коп.
Висловлено прохання відмовити позивачу в задоволенні апеляційної скарги.

В своїй апеляційній скарзі Головне управління пенсійного фонду України в Донецькій області зазначає, що на час розгляду заяви про призначення пенсії встановлено страховий стаж позивачки на рівні 33 роки 08 місяців 05 днів, стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017 був відсутній. До страхового стажу не було зараховано періоди згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки титульна сторінка не містить року видачі трудової книжки, а періоди роботи з 08.06.2000 зараховано за даними наявними в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, частково стаж зараховано по довідкам. Відповідно до пункту 2-1 розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону №1058, статті 52, 54, 55 Закону №1788, в зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи за вислугу років, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Донецькій області 29.05.2025 прийнято рішення № 262740007682 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років. 
Просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Головне управління Пенсійного фонду України м. Києві, обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, зазначає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області розглянуто заяву позивача від 21.09.2022 №5923 та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного пільгового стажу, та не досягненням відповідного пенсійного віку. 
Також просив скасувати рішення місцевого суду та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з 30.11.1988 по 02.11.2000, з 15.11.2000 по 20.12.2006 була зареєстрована в місті Канів Черкаської області, про що свідчить довідка Виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області від 08.08.2022 №2469-01-18; 26.02.1998 отримала посвідчення (категорія 4) як громадянка, яка постійно проживає або постійно працює на території зон посиленого радіоконтролю серії НОМЕР_3 .
Позивач у 2022 році зверталась із заявою про призначення пенсії.
Київським окружним адміністративним судом за результатом розгляду позовної заяви ОСОБА_1 прийнято рішення від 01.05.2025 по справі №320/1305/24, яким відмовлено у задоволені позовних вимог про визнання неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу ОСОБА_1 згідно відмови від 03.10.2022; зобов`язанні Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , який дає право на пільгову пенсію за списком №2 період роботи згідно довідки №19 від 18.02.2022 та призначити пенсію за віком на пільгових умовах з 21.09.2022. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві не було порушено прав позивача, оскільки рішення щодо не зарахування спірних періодів цим управлінням не приймалось. Зауважено, що заява про призначення пенсії розглядалась іншим управлінням, а саме Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
В подальшому, ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_2 »), ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася із заявою від 21.05.2025 про призначення пенсії «за вислугу років».
За результатом розгляду заяви від 21.05.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення від 29.05.2025 №262740007682 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років. З рішення вбачається, що вік заявниці 56 років, страховий стаж особи становить 33 роки 08 місяців 05 днів, стаж за вислугу років станом на 11.10.2017 відсутній.
В рішенні (для відома) зазначено, що заявницею при оформленні звернення не правильно вказано вид пенсії, рекомендовано зареєструвати звернення – пенсія за віком. Право на пенсію за вислугу років відсутнє. Крім того, при розгляді заяви до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки титульна сторінка не містить року видачі трудової книжки.
Відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статей 52, 54, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку із відсутністю необхідного стажу за вислугу років.
Повторно ОСОБА_1 звернулася із заявою від 27.06.2025 про призначення пенсії за віком.
За результатом розгляду заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято рішення №262740007682 від 08.07.2025 про «перерахунок пенсії». З рішення вбачається, що з 27.06.2025 ОСОБА_1 призначена пенсія за віком. Страховий стаж визначено у кількості 33 роки 9 місяців 5 днів. Розмір пенсії складає 12001,76 грн.
Вважаючи рішення відповідача-1 протиправним, а також дії відповідача-2 щодо не належного розгляду заяви та призначення пенсії без урахування усіх обставин протиправними позивач звернулась до суду з метою його скасування.

При ухваленні рішення апеляційний суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі Закон України №1058-IV).
Згідно статті 1 Закону №1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
За приписами статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону №1058-IV).
Згідно частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
За приписами пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 53 роки 6 місяців - з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року.
Отже, право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, мають жінки (в т.ч. ІНФОРМАЦІЯ_1 ), після досягнення 53 років 6 місяців і за наявності страхового стажу не менше 25 років, з них не менше 10 років на роботах, що передбачають зайнятість повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць.
Судом встановлено, що в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_3 наявні, зокрема, такі записи про роботу:
№4 – 01.12.1987 – про зарахування ученицею […] (подальший текст неможливо відтворити);
№5 – 13.01.1988 – про звільнення по ст.38 КзпП України;
№6 – 11.11.1988 – про прийняття в Канівський електромеханічний завод «Магніт» учнем «муляра»,
№7 – 20.02.1989 – присвоєна кваліфікація муляра І розряду в цеху покриття,
№10 – 31.10.1995 – про звільнення (у зв`язку із переведенням в Спільне українське-американське підприємство «ЛБЮ»),
№11 – 01.11.1995 – про прийняття в цех покриття муляром по переводу,
№12 – 06.06.2000 – про звільнення.
На підтвердження періодів роботи в Канівському електромеханічному заводі «Магніт» надана архівна довідка від 18.02.2022 №19, яка видана Приватним акціонерним товариством «Електромеханічний завод «Магніт». За відомостями, наявними у довідці, ОСОБА_4 працювала на посаді «муляра», була зайнята на роботах із застосуванням шкідливих речовин не нижче 3 класу небезпеки у цеху 64 (дільниця покриття) у період з 20.02.1989 по 31.10.1995. Працювала повний 8 годинний день з 20.02.1989 по 31.12.1994. З 01.01.1995 по 31.10.1995 працювала частково, а саме: лютий 1995 – 0 днів, березень 1995 – 0 днів, квітень 1995 – 0 днів, травень 1995 – 0 днів, червень 1995 – 0 днів. Згідно наказу від 04.08.1998 №75 по підприємству про результати атестації робочих місць дане робоче місце віднесене до Списку №2 розділ ХХХІІІ «Загальні професії», затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162, шифр 23200000-13450. 
На підтвердження періодів роботи в Спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ» надана архівна довідка від 08.06.2022 №100-3756, що видана Голосіївською районною у місті Києві Державною адміністрацією. За відомостями, наявними у довідці, ОСОБА_4 зарахована по переводу в АТ «ЕМЗ «Магніт» муляром 3 розряду з 01.11.1995 та звільнена з 06.06.2000.
Згідно архівної довідки від 08.06.2022 №100-3858 ОСОБА_1 за 1995 – 2000 роки в Спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ» було нараховану заробітну плату за періоди: листопад 1995 – червень 1996, серпень 1996 – вересень 1996, листопад 1996 – квітень 1997, липень 1997, грудень 1997 – квітень 1999.
За результатом проведення перевірки достовірності та обґрунтованості видачі довідки для призначення (перерахунку) пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві складено акт від 02.02.2023 №2600-1005-1/616, в якому визначені виявлені розбіжності, а саме: у період лютий 1998 – квітень 1999 відсутня виплата заробітної плати, а зазначені у довідці від 08.06.2022 №100-3858 суми в цей період, є виплатою допомоги по догляду за дитиною до 3 років.
З розрахунку стажу вбачається, що періоди 20.02.1989 – 31.10.1995 (6 років 8 міс. 12 днів), 01.11.1995 – 06.06.2000 (4 роки 7 міс. 6 днів) зараховані до страхового стажу; період 11.11.1988 – 19.02.1989 не зараховано ані до страхового, ані до пільгового стажу.
Під час розгляду справи судом встановлено, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 29.05.2025 відмолено у зарахуванні періодів роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки титульна сторінка не містить року видачі трудової книжки. З цього приводу суд зазначає таке.
Згідно із положенням статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ) та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до положень пунктів 3, 20 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Судом встановлено, що до заяви про призначення пенсії позивачем подана трудова книжка НОМЕР_1 , оформлена Черкаським виробничим об`єднанням «Химволокно» на ім`я « ОСОБА_5 » (попереднє дівоче прізвище « ОСОБА_4 », дата заповнення «23 лютого», в якій первинно зроблено записи: №1 01.09.1985 – 20.02.1987 – навчання в Черкаському СПТУ – 8, №2 – 23.02.1987 про прийняття в прядильний цех апаратником формування хімічного волокна Черкаського виробничого об`єднання «Химволокно».
Суд звертає увагу, що станом час заповнення трудової книжки позивача була чинною Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (далі - Інструкція №162).
Згідно абзацу 1 пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції №162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією того підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику в цьому необхідну допомогу (пункт 2.5 Інструкції №162).
При звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження і заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи в даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Аналогічні за змістом положення містяться також в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58.
Дослідивши записи у трудовій книжці, судом встановлено, що на титульному листі трудової книжки, дійсно відсутній рік в даті заповнення.
Разом з цим, такі мотиви щодо відмови у врахуванні записів трудової книжки про періоди роботи, які зроблені з дотриманням усіх вимог (а саме містять відомості про підприємство, роботу (прийняття та звільнення) скріплені печатками), суд вважає неприйнятними, оскільки не є достатньою підставою для не зарахування періодів роботи особи до страхового стажу, адже визначальним є підтвердження факту виконання роботи, а не правильність заповнення трудової книжки.
Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
З огляду на викладене, відмова, викладена у рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 29.05.2025 щодо не зарахування періодів роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 з підстав відсутності на титульній сторінці року видачі трудової книжки є протиправною.
Враховуючи те, що трудова книжка позивача містить запис про роботу в період 11.11.1988 – 19.02.1989, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для зарахування його до страхового стажу позивача.
Щодо періоду 01.12.1987 – 13.01.1988 (запис №4 та №5 у трудовій книжці) суд звертає увагу, що із трудової книжки вбачається можливим визначити дату зарахування та звільнення, дати та номери розпоряджень про прийняття та звільнення, такі записи засвідчені підписом інструктора відділу кадрів (Бурчин Н.Е.), разом з цим, не можливо встановити установу/підприємство, на якому навчалася/працювала позивач, оскільки запис щодо найменування підприємства відсутній, а відтиск печатки має лише контур без можливості відтворити текст (найменування підприємства та його реквізити), що був на печатці.
Позивач стверджує, що вона в цей період працювала «ученицею школи-магазина м. Переяслав-Хмельницький», разом з цим, при огляді записів трудової книжці такі відомості не вбачається можливим підтвердити, оскільки запис про «школу-магазин» є не чітким та перекритим печаткою, запис найменування підприємства (в т.ч. міста, де розташоване таке підприємство за твердженням позивача «м. Переяслав-Хмельницький») відсутній, а відтиск печатки має лише контур без можливості відтворити текст, що був на ній.
Враховуючи те, що із наданих документів не вбачається можливим визначити на якому саме підприємстві працювала позивач у період 01.12.1987 – 13.01.1988, а будь-які інші докази (крім трудової книжки) на підтвердження періоду роботи відсутні, окружний суд дійшов вірного висновку, що з урахуванням наданих документів відсутні підстави для зарахування періоду 01.12.1987 – 13.01.1988 до страхового стажу позивача.
Згідно апеляційної скарги, стороною позивача рішення місцевого суду в цій частині не оскаржено.
Щодо пільгового стажу за Списком №2 суд зазначає таке.
Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач працювала на посаді «муляра».
З архівної довідки від 18.02.2022 №19 вбачається, що позивач працювала на посаді «муляра», зайнятого на роботах із застосуванням шкідливих речовин не нижче 3 класу небезпеки у цеху 64 (дільниця покриття).
Робоче місце «муляра», які зайняті на роботах із застосуванням шкідливих речовин не нижче 3 класу небезпеки віднесено до Списку №2 розділ ХХХІІІ «Загальні професії», затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №16.
За приписами пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV умовою зарахування до пільгового стажу періоду роботи є зайнятість особи на цій роботі повний робочий день і за результатами атестації робочих місць.
Відповідно до п. 6.4. розділу 6 Методичних рекомендацій для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджених Постановою Міністерства праці та соціальної політики України від 01.09.1992 № 41, за оцінку умов праці керівників та спеціалістів береться оцінка умов праці керованих ними працівників, якщо вони зайняті виконанням робіт в умовах, передбачених у Списках № 1 і № 2 для їхніх підлеглих протягом повного робочого дня.
Під повним робочим днем слід розуміти виконання робіт, передбачених списками, протягом не менше 80 процентів робочого часу, що має підтверджуватись відповідними документами. Аналогічна позиція викладена в Порядку застосування Списків №1 та №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Мінпраці та соціальної політики України № 383 від 18.11.2005.
Відповідно до Порядку застосування Списків №1 та №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Мінпраці та соціальної політики України № 383 від 18.11.2005, згідно з п. 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого Постановою КМУ № 442 від 01.08.1992, атестація робочих місць за умовами праці проводиться в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років. Зазначена постанова набула чинності з 21.08.92. Це означає, що при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах для зарахування до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, певного 5-річного періоду роботи зі шкідливими і важкими умовами праці після 21.08.92, відповідне право впродовж цього періоду повинне бути підтверджене за результатами атестації. Результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умов і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.
Відповідно до наказу від 04.08.1998 №75 по підприємству АТ «Електромеханічний завод «Магніт» було проведено атестацію робочих місць для визначення права на пільгове пенсійне забезпечення. Затверджено перелік робочих місць за Списком №2, до якого, зокрема, входить професія «муляр» (23200000-134150).
З урахуванням відомостей архівної довідки від 18.02.2022 №19, зарахуванню до пільгового стажу позивача підлягають періоди роботи в Канівському електромеханічному заводі «Магніт» з 20.02.1989 по 31.01.1995, з 01.07.1995 по 31.10.1995, оскільки підтверджено, що в ці періоди вона працювала на посаді «муляра» повний робочий день.
Періоди роботи з 11.11.1988 по 19.02.1989, лютий 1995 року, березень 1995 року, квітень 1995 року, травень 1995 року, червень 1995 року зарахуванню до пільгового стажу за Списком №2 не підлягають, оскільки як трудова книжка, так і архівна довідка від 18.02.2022 №19 не містять відомостей про роботу муляром, який зайнятий на роботах із застосуванням шкідливих речовин не нижче 3 класу небезпеки, в ці періоди, крім того, суд зазначає, що за відомостями архівної довідки у лютому 1995 року, березні 1995 року, квітні 1995 року, травні 1995 року, червні 1995 року кількість відпрацьованих днів - 0. 
Періоди роботи в Спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ» (01.11.1995 – 06.06.2000), в тому числі період отримання допомоги по догляду за дитиною до 3-х років.
Судом встановлено, що періоди роботи 01.11.1995 – 06.06.2000 зараховані до страхового стажу та не зараховані до пільгового стажу.
Суд зауважує, що робота «муляром, який зайнятий на роботах із застосуванням шкідливих речовин не нижче 3 класу небезпек» віднесена до робіт, які підлягають зарахуванню до пільгового стажу за Списком №2.
Крім того, частиною третьою статті 56 Закону № 1788-ХІІ встановлено, що до стажу роботи зараховується тимчасова непрацездатність, що почалася у період роботи (пункт «е») та час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку (пункт «ж»).
За змістом статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.
Таким чином, до спеціального стажу, що дає право на пенсію на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №686/1015/16-а, від 20 січня 2021 року у справі №311/2865/13-а (2а/311/45/2013).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася під час роботи позивачки в Спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ», про що свідчить свідоцтво про народження НОМЕР_4 від 18.06.1997.
З урахуванням відомостей архівних довідок від 08.06.2022 №100-3756, від 08.06.2022 №100-3758 та акту перевірки від 02.02.2023 №2600-1005-1/616, зарахуванню до пільгового стажу позивача підлягають періоди роботи в Спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ» з 01.11.1995 по 06.06.2000, оскільки підтверджено, що в ці періоди вона працювала на посаді «муляра», здійснювала догляд за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, про що свідчать відомості про отриману допомогу.
Однак, неприйнятним є посилання позивача на те, що при переводі з АТ ЕМЗ «Магніт» позивач працювала в тому самому цеху та виконувала ту саму роботу, але на іншому підприємстві (на спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ»), оскільки такі доводи не підтверджені будь-якими доказами.
З урахуванням наведеного, а також те, що відповідальність за атестацію робочих місць несе роботодавець, до пільгового стажу позивача за Списком №2 підлягають зарахуванню періоди роботи: в Канівському електромеханічному заводі «Магніт» з 20.02.1989 по 31.01.1995, з 01.07.1995 по 31.10.1995, в Спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ» з 01.11.1995 по 06.06.2000, а до страхового стажу період роботи 11.11.1988 – 19.02.1989, які не були зараховані Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області під час прийняття рішення від 29.05.2025.
Крім того, враховуючи те, що під час розгляду справи судом встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві під час призначення пенсії позивачу також не враховано ці періоди, окружний суд дійшов обґрунтованого висновку, що належним способом захисту є визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не зарахування ОСОБА_1 під час призначення пенсії до страхового стажу періоду роботи з 11.11.1988 по 19.02.1989, до пільгового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, періодів роботи «муляром» в Канівському електромеханічному заводі «Магніт» з 20.02.1989 по 31.01.1995, з 01.07.1995 по 31.10.1995, в Спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ» з 01.11.1995 по 06.06.2000 та зобов`язання здійснити таке зарахування.
Водночас, суд вважає хибним посилання позивача щодо протиправного не призначення позивачу пенсії «за вислугу років» з огляду на таке.
За приписами ст.ст. 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII) право на пенсію «за вислугу років» мають, зокрема,:
окремі категорії працівників авіації та льотно-випробного складу;
робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітені;
водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих в технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи;
механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах, а також плавсклад морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутріміського сполучення);
працівники експедицій, партій, загонів, дільниць і бригад, безпосередньо зайняті на польових геологорозвідувальних, пошукових, топографо-геодезичних, геофізичних, гідрографічних, гідрологічних, лісовпорядних і розвідувальних роботах;
робітники і майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання;
деякі категорії артистів театрів та інших театрально-видовищних підприємств і колективів відповідно до пункту "ж" статті 55;
працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55;
спортсмени відповідно до пункту "є" статті 55;
окремі категорії працівників інших галузей народного господарства.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Пунктом "б" частини першої статті 13 Закону №1788-ХІІ передбачено право на пенсію за віком на пільгових умовах, зокрема, для працівників, які зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
З 01.01.2004 набрав чинності Закон №1058-IV, який розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Отже, з 01.01.2004 Закон №1058-IV є основним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.
Відповідно до пункту 2 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV (в редакції чинні на момент призначення позивачці пенсії) пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
Положеннями частини першої статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Позивач вважає, що вона має право на пенсію «за вислугу років», разом з цим таке твердження є хибним, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що позивач, працювала на посаді «муляра», що відноситься до робіт із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких повний день дає право на пільгові умови для призначення пенсії за віком, які полягають у зменшенні пенсійного віку, а не такого окремого виду пенсії, як «пенсія за вислугу років». 
Враховуючи те, що під час розгляду справи судом встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області під час прийняття рішення від 29.05.2025 протиправно не враховані записи у трудовій книжці НОМЕР_1 з підстав відсутності на титульній сторінці «року» видачі трудової книжки, а також те, що під час розрахунку стажу протиправно не враховано відповідні періоди роботи до страхового та пільгового стажу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 29.05.2025 №262740007682 є протиправним та підлягає скасуванню.
Визначаючи належний спосіб захисту прав позивача, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що під час розгляду справи судом встановлено, що пенсію позивачу призначено Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві за повторно поданою заявою від 27.06.2025, при цьому до страхового стажу не було включено період роботи 11.11.1988 – 19.02.1989, а до пільгового стажу за Списком №2 не зараховані періоди роботи в Канівському електромеханічному заводі «Магніт» з 20.02.1989 по 31.01.1995, з 01.07.1995 по 31.10.1995, в Спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ» з 01.11.1995 по 06.06.2000, у зв`язку з чим окружний суд вірно вважав, що належним способом захисту права позивача на отримання належних сум пенсії буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 11.11.1988 по 19.02.1989, а до пільгового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, періодів роботи «муляром» в Канівському електромеханічному заводі «Магніт» з 20.02.1989 по 31.01.1995, з 01.07.1995 по 31.10.1995, в Спільному українсько-американському підприємстві «ЛБЮ» з 01.11.1995 по 06.06.2000.
Щодо дати з якої слід призначити пенсію, суд зазначає таке.
Під час розгляду справи судом встановлено, що управлінням протиправно не враховано до пільгового стажу позивача за Списком №2 періоди з 20.02.1989 по 31.01.1995, з 01.07.1995 по 31.10.1995, з 01.11.1995 по 06.06.2000, що у кількісному еквіваленті складає більше 11 років, при цьому страховий стаж заявниці є більшим ніж 25 років.
За приписами пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, мають жінки (в т.ч. ІНФОРМАЦІЯ_1 ), після досягнення 53 років 6 місяців і за наявності страхового стажу не менше 25 років, з них не менше 10 років на роботах, що передбачають зайнятість повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць.
Водночас, відносини з приводу призначення пенсії за віком на пільгових умовах врегульовані також і нормами Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII).
Пунктом "б" статті 13 Закону №1788-XII (в редакції, що діяла до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах, незалежно від місця останньої роботи, мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України від 02.03.2015 № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", яким статтю 13 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" викладено в новій редакції.
Пункт "б" статті 13 Закону №1788-XII після змін, внесених Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" передбачав, що на пільгових умовах право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
З наведеного вбачається, що пункт "б" статті 13 Закону №1788-XII (після змін, внесених Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII) в якості обов`язкових умов для призначення особі пенсії за віком на пільгових умовах визначав досягнення такою особою 55 річного віку та наявність для чоловіків загального страхового стажу не менше 30 років, з яких не менше 12 років 6 місяців стаж роботи за Списком №2, а для жінок - загального страхового стажу не менше 25 років, з яких не менше 10 років стаж роботи за Списком №2.
Однак, 23 січня 2020 року Конституційний Суд України прийняв Рішення №1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15), яким статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України від 5 листопада 1991 року №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 у справа №1-5/2018(746/15), стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Крім того, пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15) визначено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.
Отже, з 23 січня 2020 року - з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15), для осіб, які до 01 квітня 2015 року працювали на посадах за Списком №2, діють положення пункту "б" статті 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, які визначають умови призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Разом з тим, чинними залишилися й відповідні положення пункт 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV.
Відтак, починаючи з 23.01.2020 діють два нормативно-правові акти, котрі одночасно але по різному регламентують умови призначення пенсій за віком на пільгових умовах для осіб, які до 01 квітня 2015 року працювали на посадах за Списком №2, а саме:
- пункт "б" статті 13 Закону №1788-ХІІ (у редакції до внесення змін Законом від 02.03.2015 №213-VІІІ), який передбачає, що право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;
- пункт 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV (у редакції Закону від 03.10.2017 №2148-VІІІ), який передбачав, що право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, норми вказаних законів містять розбіжність у величині загального страхового стажу, який надає особі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, та в частині досягнення необхідного віку (для жінок).
Відповідно до пункту "б" статті 13 Закону №1788-ХІІ (у редакції до внесення змін Законом від 02.03.2015 №213-VІІІ) цей показник загального страхового стажу для жінок становить 20 років, а згідно з пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV(у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VІІІ) цей показник для жінок визначений як 25 років. Згідно пункту "б" статті 13 Закону №1788-ХІІ (у редакції до внесення змін Законом від 02.03.2015 №213-VІІІ) право на пенсію за віком на пільгових умовах виникає у жінок після досягнення 50 років, а відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV(у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VІІІ) - після досягнення 55 років.
Вирішуючи питання про те, який закон необхідно застосовувати при вирішення питання щодо наявності права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, суд враховує такий принцип адміністративного судочинства, як верховенство права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 1 статті 6 КАС України).
У постанові від 03 листопада 2021 року (справа № 360/3611/20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Тобто, при вирішенні спірних правовідносин, перевагу слід віддати саме тому закону, який у застосуванні буде найбільш сприятливий для особи, а саме пункт "б" статті 13 Закону № 1788-XII (у редакції до внесення змін Законом від 02.03.2015 №213-VІІІ), який передбачає, що право на пенсію за віком, на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
При цьому, наявність спеціального стажу на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 (не менше 12 років 6 місяців для чоловіків та не менше 10 років для жінок) є обов`язковою вимогою для виникнення у особи права на призначення пенсії на пільгових умовах.
Згідно з абзацами першим і другим пункту 1 частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Крім того, згідно ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу:
потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років) пенсійний вік зменшується на 2 роки (особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
Потерпілим від Чорнобильської катастрофи, які відпрацювали на інших роботах з шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 (чоловіки - 12 років 6 місяців і більше, жінки - 10 років і більше), вік виходу на пенсію зменшується додатково на один рік понад передбачений цією статтею.
Під час розгляду справи судом встановлено, що період проживання особи у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 – 4 роки 1 місяць 2 дні. А за результатом розгляду заяв позивача про призначення пенсії, управлінням визнано право позивача на зниження пенсійного віку – 5 років. В свою чергу в протоколі про призначення пенсії позивачу визначено особливість – «IV категорія. Потерпілі. Зона посиленого радіоекологічного контролю.».
Отже, позивач має право на призначення пенсії із заниженням віку із врахуванням вимог ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Водночас, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжувався та діє станом на дату розгляду справи.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо призначення пенсії особам, які проживають на тимчасово окупованій території або на території, на якій ведуться бойові дії» № 2981-IX від 20.03.2023 пункт 14-6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 49-51, ст. 376 із наступними змінами) доповнено підпунктом 14-6.2 такого змісту: «14-6.2. Тимчасово, у період дії воєнного стану в Україні та протягом трьох місяців після його припинення або скасування, для осіб, які проживають/проживали на території, на якій ведуться (велися) бойові дії, та/або на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, у разі якщо звернення за призначенням пенсії відбулося в період дії воєнного стану в Україні та протягом трьох місяців після його припинення або скасування, за умови що передбачений частиною першою статті 45 цього Закону строк звернення за призначенням відповідної пенсії не сплив станом на 24 лютого 2022 року, пенсія призначається за віком - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку».
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач зареєстрована в м. Києві.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, вся територія міста Києва (UA80000000000093317) з 24.02.2022 до 30.04.2022 віднесена до територій активних бойових дій.
Отже, лише за умови того, що станом на 24 лютого 2022 року передбачений частиною першою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» строк звернення за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах не сплив, позивачка буде мати право на призначення її з урахуванням вимог підпункту 14-6.2 пункту 14-6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Суд звертає увагу, що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку, в іншому випадку з дня подання заяви.
Враховуючи те, що жінки мають право на пенсію за віком, на пільгових умовах після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на роботах, зайнятих повний робочий день із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, і за результатами атестації робочих місць, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що станом на 24 лютого 2022 року передбачений частиною першою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» строк звернення за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах у позивача сплив, у зв`язку з чим окружний суд дійшов вірного висновку, що не застосовними є положення підпункту 14-6.22 пункту 14-6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до спірних правовідносин.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 04.07.2025 № 262740007682 про призначення пенсії.
У позовній заяві позивач зазначив, що 04.07.2025 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило про те, що заява позивача задоволена і з 27.06.2025 прийнято рішення про призначення пенсії за віком.
Також, позивач стверджував (стор.14-15 уточненої позовної заяви від 15.08.2025), що за результатом розгляду заяви від 27.07.2025 прийнято рішення 04.07.2025 про призначення пенсії ГУ ПФУ в м. Києві. При цьому суд звертає увагу, що визначена позивачем дата рішення передує даті заяви, яка була розглянута.
Водночас, під час розгляду справи судом встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві на звернення позивача, яке надійшло через вебпортал Пенсійного фонду України від 07.07.2025 в листі від 31.07.2025 № 34479-33619/К-02/8-2600/25 надано відповідь, в якій зазначено, що ОСОБА_7 з 27.06.2025 призначено пенсію в розмірі 12001,76 грн відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Вказано стаж, який зараховано, а також те, що до страхового стажу не зараховано періоди згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки титульна сторінка не містить року видачі трудової книжки. Періоди роботи частково стаж зараховано по довідкам, з 08.06.2000 зараховано за даними наявними в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, при дослідженні судом обставин рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 04.07.2025 № 262740007682 про призначення пенсії не встановлено, у зв`язку з чим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.
Вимога позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву від 27.07.2025 задоволенню не підлягає, оскільки докази подання такої заяви відсутні, як і відсутні будь-які рішення, які приймалися за результатом розгляду такої заяви.
Суд звертає увагу, що під час розгляду справи встановлено, що позивач зверталася із заявою від 27.06.2025 і за результатом розгляду такої заяви з 27.06.2025 їй призначена пенсія за віком.
Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
В обґрунтування підстав для відшкодування моральної шкоди позивач посилається на те, що управліннями систематично порушувалися права позивача, що призвело до докладання зусиль з боку позивача на відновлення порушених прав. Зазначає, що на характеристику і розмір моральної шкоди також впливає факт одноособового мешкання і відсутність підтримки будь-кого, що призводило до страждань.
Аналізуючи доводи позивача в частині наявності підстав для відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяної позивачу шкоди у вигляді моральних страждань.
Відтак, окружний суд дійшов правильного висновку щодо відмови у стягнення моральної шкоди.
На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, місцевий суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків місцевого суду.
Стосовно вимог представника позивача про відшкодування витрат на правову допомогу.
В задоволенні його апеляційної скарги відмовлено, тому підстави для відшкодування судових витрат відсутні.
В суді першої інстанції Позивачем не було долучено до позовної заяви жодного доказу на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу або сам факт наявності таких витрат.
Відшкодування судових витрат у вигляді сплаченого судового збору місцевим судом здійснено відповідно до вимог процесуального законодавства пропорційно задоволених вимог.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача Смаль Олега Павловича, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року у справі № 200/6047/25 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 07 травня 2026 року.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук