ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" травня 2026 р. справа № 300/3311/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Геник Андрій Васильович, до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 , як адвокат звернувся від імені ОСОБА_1 в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, зобов`язання повторно розглянути заяву про надання такої відстрочки.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач в зв`язку з наявністю трьох неповнолітніх дітей має передбачене законодавством України право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Така відстрочка була надана позивачу на строк до 14.02.2028 (досягнення старшою дитиною повноліття), однак у 2025 році, після зміни порядку надання відстрочок, позивач таку втратив. Повторно звернувшись до відповідача, отримав відмову, котра обґрунтована ненаданням рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень ст.315 ЦПК, а також договір про сплату аліментів на дитину. Вважає таке рішення протиправним, оскільки для отримання відстрочки повинно бути дотримано двох умов: перебування на утриманні військовозобов`язаного трьох і більше дітей віком до 18 років; відсутність заборгованості зі сплати аліментів. Надані розрахунки зі сплати аліментів підтверджують факт виконання позивачем обов`язку щодо їх сплати та відсутність заборгованості.
Згідно з ухвалою судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду Боброва Ю.О. від 19.05.2025, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнав і вказав, що в додатку 5 до Порядку №560 визначено такі документи: свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину. Звернув увагу суду, що додаток 5 до Порядку №560 є чинним, не скасованим та підлягає застосуванню усіма органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами. Додані позивачем до заяви документи не підтверджують міру приймання участі в утриманні дитини позивачем від першого шлюбу (а.с.40-44).
У відповіді на відзив представник позивача вказав, що позивачем належним чином було долучено всі необхідні документи до заяви на відстрочку від призову на військову службу по мобілізації на особливий період, щодо підтвердження факту утримання ним свого сина, які включені до переліку, визначеного додатком 5 до Порядку №560. Разом з тим, у переліку документів, визначеному додатком 5 до Порядку №560, про що постійно наголошує відповідач, міститься вимога подати договір про сплату аліментів на дитину. Звернув увагу на те, що у чинній редакції Постанови №560 та відповідного додатку 5 до неї у переліку документів не міститься жодної згадки про договір про сплату аліментів на дитину. На разі не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Позивач належним чином протягом тривалого часу сплачує аліменти на утримання дитини. З цього слідує, що факт утримання позивачем цієї дитини підтверджено належними та допустимими доказами (а.с.59-61).
На виконання вимог підпункту 2.3.44 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 11.11.2024 №39, проведено 27.03.2026 повторний автоматизований розподіл даної судової справи між суддями.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи визначено суддю Могилу А.Б.
Згідно з ухвалою суду від 03.04.2026 справу прийнято до провадження. Розгляд справи розпочати з початку за правилами спрощеного позовного провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, розглянувши відповідно до вимог ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників, дослідивши письмові докази, встановив наступне.
Позивач є батьком трьох дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (син від першого шлюбу); ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 (доньки від другого шлюбу).
Даний факт підтверджується свідоцтвами про народження кожної дитини, зокрема серії НОМЕР_1 від 23.02.2010, серії НОМЕР_2 від 10.11.2014 та серії НОМЕР_3 від 18.03.2020, що містяться у матеріалах даної справи (а.с.15-17). 
Згідно з рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.10.2013 по справі № 344/12871/13-ц на позивача покладено обов`язок сплати аліментів на сина, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.20-21).
Як батько трьох неповнолітніх дітей, ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.3 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
До вказаної заяви позивачем долучено витяг з реєстру територіальної громади №2025/006376861 від 31.05.2024, копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 17.05.2014, свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_5 від 23.02.2010, серії НОМЕР_2 від 10.11.2014 та серії НОМЕР_3 від 18.03.2020, судове рішення у справі №344/12871/13-ц про розірвання шлюбу, судове рішення №344/9049/13-ц про стягнення аліментів, розрахунок зі сплати аліментів, військово-обліковий документ (а.с.13-22).
Комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянуто заяву позивача та долучені документи та 18.04.2025 прийнято рішення №14/2025, яким відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (а.с.24,49,57). 
У рішенні комісією зазначено, що пакет документів не відповідає вимогами додатку 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560. Зокрема стосовно підтвердження утримання дитини позивача від першого шлюбу останнім не надано визначених додатком 5 до Порядку №560 документів, а саме: рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину.
Позивач вважає таке рішення протиправними, у зв`язку з чим звернувся за захистом своїх прав до суду. 
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною першою, другою статті 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Так, Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб.
Також Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
У подальшому, Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" №3543-ХІІ від 21.10.1993 року (далі-Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачені підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Пунктом 3 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" наділяє особу правом на відстрочку на військову службу під час мобілізації за наявності наступних умов: 1) утримання ним трьох неповнолітніх дітей; 2) відсутність заборгованості зі сплати аліментів у розмірі якій перевищує суму платежів за три місяці.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок №560).
В додатку 5 до Порядку №560 наведений перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Відповідно Переліку (в редакції на момент звернення позивача із заявою про надання йому відстрочки), військовозобов`язаний для отримання відстрочки за п.3 ч.1 ст.23 Закону, повинен надати: свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину.
Суд зазначає, що вказана норма містить альтернативний перелік документів, що підтверджують утримання дітей.
Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що позивач із своєю неповнолітньою дитиною від першого шлюбу не проживає.
В матеріалах справи наявне рішення суду від 09.09.2013 в справі №344/9049/13-ц про розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_5 . Цим рішення визначено проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 з матір`ю (а.с.18-19). 
Рішенням суду від 11.10.2013 в справі №344/12871/13-ц покладено обов`язок на позивача щодо сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 (а.с.20-21).
З розрахунку зі сплати аліментів згідно виконавчого листа №344/12871/2013 від 12.12.2014 вбачається, що заборгованість позивача зі сплати аліментів станом на квітень 2025 року становить 2 грн. (а.с.22). 
Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За приписами статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Таким чином, Сімейний кодекс України передбачає безумовний обов`язок утримання батьками неповнолітньої дитини, а також що це утримання може відбуватися у різні способи: за домовленістю між батьками, шляхом сплати аліментів за рішенням суду або за договором укладеним відповідно до ст.189 СК України, безпосередньо витрати на утримання дитини під час проживання з нею однієї сім`єю та інше.
Тобто, з цієї правової конструкції, можливо зробити наступні висновки. По-перше, законодавець не виділяє якогось окремого способу утримання дітей, яке надає права на відстрочку за п.3 ч.1 ст.23 Закону №3543-ХІІ. Будь-який спосіб утримання дітей, визначений Сімейним кодексом України, у такому випадку є підставою для надання відстрочки від призову. По-друге, оскільки законодавцем прямо вказано на відсутність заборгованості зі сплати аліментів, як умови надання відстрочки, це вказує, що законодавець свідомо передбачає право на надання відстрочки тому військовозобов`язаному, який не проживає з дітьми, але утримує їх у спосіб сплати аліментів чи у інший спосіб за домовленістю з матір`ю дитини.
Отже, наявні в матеріалах справи докази є достатніми для встановлення факту утримання позивачем своєї неповнолітньої дитини від першого шлюбу.
Крім того, суд враховує на користь позивача, той факт, що йому уже надавалася відстрочка від призову під час мобілізації за наявності таких самих підстав (а.с.26-27).
Отже, суд встановив, що позивач є батьком 3 (трьох) дітей, які не досягли 18 років, діти перебувають у нього на утриманні, заборгованість зі сплати аліментів відсутня, тому він має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
З урахуванням приписів Порядку №560, суд вважає безпідставним посилання відповідача у рішенні № 14/2025 від 18.04.2025 на відсутність «рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину», оскільки використання розділового сполучника «або» вказує на альтернативність переліку документів, що підтверджують факт утримання.
У випадку позивача, який має дітей від різних шлюбів, він підтвердив факт утримання: двох дітей свідоцтвом про шлюб з їх матір`ю; однієї дитини (від попереднього шлюбу) доказами належної сплати аліментів, що згідно з нормами Сімейного кодексу України є безпосередньою формою участі батька в утриманні дитини, яка проживає окремо. А за наявності рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, не потребує додаткового витребування договору на утримання.
Окрім того укладення договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків це є правом батьків, а не обов`язком.
Отже, вимога Комісії щодо надання одночасно і рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком, і договору про виховання, за умови наявності доказів утримання через сплату аліментів, є безпідставною та не відповідає суті положень ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Суд враховує, що за загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення відповідним органом конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття.
Однак, шляхом співставлення зібраних по справі доказів, з урахуванням встановленого Кодексом адміністративного судочинства України обов`язку доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, суд приходить висновку, що спірне рішення відповідача від 18.04.2025 №14/2025, є таким, що не відповідає критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема прийняте не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). А тому його слід визнати протиправним та скасувати.
З урахуванням досліджених судом фактичних даних у контексті вищенаведених норм, суд приходить висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача (разом з поданими до неї документами) про надання відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період на підставі п.3 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та прийняти рішення про надання такої відстрочки.
Згідно з частиною першою та частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Геник Андрій Васильович, до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, підлягають задоволенню.
В силу частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України на користь позивача необхідно стягнути судові витрати (судовий збір) у сумі 2422,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю. 
Визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 , (оформлене протоколом) від 18.04.2025 №14/2025, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову за мобілізацією на особливий період під час дії правового режиму воєнного стану на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", згідно з заявою від 31.03.2025. 
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) про надання відстрочки від призову за мобілізацією та прийняти рішення про надання відстрочки від призову за мобілізацією на особливий період під час дії правового режиму воєнного стану на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя  /підпис/  Могила А.Б.