Справа № 372/3171/25 
Провадження 2-167/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2026 року  Обухівський районний суд Київської області у складі: 
головуючого судді Кравченка М.В.,
при секретарі Ільїній А.В.,
за участю представника позивачки ОСОБА_1 ,
відповідачки ОСОБА_2 ,
представника відповідачки Зуєва М.В. ,
розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - Обухівська міська рада Київської області (відділ розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради), про перенесення самочинного побудованої господарської будівлі, 

В С Т А Н О В И В:

06 червня 2025 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою до відповідача про перенесення самочинно побудованої господарської будівлі. Обґрунтовуючи позовну заяву вказала, що 23 вересня 2014 року нею була придбана земельна ділянка АДРЕСА_1 . З часом на даній ділянці був побудований житловий будинок. Власником суміжної ділянки № НОМЕР_1 є відповідач - ОСОБА_2 . В жовтні 2023 року позивач виявила, що відповідач будує незрозумілу будівлю, з порушенням будівельних норм, у зв`язку з чим звернулась зі скаргою до третьої особи по справі - Обухівської міської ради Київської області. За результатами розгляду цієї скарги 09 листопада 2023 року комісією Обухівської міської ради Київської області у складі заступника Обухівського міського голови та головного спеціаліста відділу розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради, було проведено обстеження щодо законності будівництва господарської споруди за адресою: АДРЕСА_2 , та складено акт щодо розпочатого відповідачем будівництва. В даному акті комісія зазначила про будівництво відповідачем господарської споруди розміром 5х7 м. з порушенням ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова території», а саме відстань від крайньої виступаючої конструкції до сусіднього житлового будинку позивача становить 5 метрів, тобто не дотримано відстані від самочинно побудованої господарської споруди до існуючого житлового будинку позивача на земельній ділянці з кадастровим номером 3223110100:01:019:0283. Дане будівництво виконано без відповідних дозвільних документів. 09 листопада 2023 року третя особа повідомила позивача, що відповідач здійснює будівництво без дозвільних документів. В квітні 2025 року до третьої особи, в інтересах позивача, був направлений адвокатський запит про надання інформації щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за самочинне будівництво, звернення до суду про знесення самочинно побудованої споруди та вживання будь-яких заходів до відповідача. 02 травня 2025 року третя особа повідомила адвоката, що відповідача до адміністративної відповідальності не притягувала у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, а також вони до суду про знесення самочинно побудованої споруди відповідачем не звертались та ніяких заходів не вживали. Виходячи з даних обставин позивач звернулась до суду з позовною заявою про перенесення самочинного побудованої господарської будівлі.
11.06.2025 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження.
28.07.2025 року винесено ухвалу про часткове задоволення заяви представника відповідачки ОСОБА_2 - Зуєва Михайла Вячеславовича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua).
17.10.2025 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
13.04.2026 року винесено ухвалу про задоволення клопотання судового експерта - Свістунова Ігоря Сергійовича (електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення розміщеного за посиланням «vkz.court.gov.ua».
11.08.2025 року відповідач ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Зуєва М.В., подала до суду відзив на позовну заяву у якому проти задоволення позовних вимог ОСОБА_4 заперечила в повному обсязі, вважаючи їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В відзиві відповідач вказала, що господарська споруда зводиться на земельній ділянці, яка належить Відповідачу на праві приватної власності, на підставі належним чином оформленого будівельного паспорта № 127-БП від 15.11.2013 року. Будь-яке самочинне будівництво вона не здійснювала. Позивачем не надано належних та допустимих доказів реального порушення її прав, як власника суміжної земельної ділянки або існування дійсної пожежної чи іншої технічної загрози її майну, а тому просила в задоволені позову відмовити повністю.
16.09.2025 року позивач подала відповідь на відзив, мотивуючи яку вказала, що відповідач не спростує здійснення нею самочинного будівництва, яке порушує її права. Виходячи з цього просила позовні вимоги задовольнити.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1., позовні вимоги підтримав повністю, пояснив, що відповідач здійснила самочинне будівництво з порушенням будівельних норм, що підтверджується двома експертизами. Неодноразово пропонувалось врегулювати спірні відносини між сторонами в позасудовому порядку, але цього не відбулося. Третя особа виявила дане порушення, але в зв`язку з військовим станом нічого не може робити, що підтверджує правомірність подання даної позовної заяви. Просив позов задовольнити, також просила стягнути з відповідача судові витрати.
Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову з підстав вказаних у відзиві. При цьому вказали, що ніякого права позивача, відповідач не порушувала, неодноразово пропонувалось перебудувати будівлю, але позивач не погодилась. Посилаючись на вищезазначені обставини, просить суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та стягнути з позивача на її користь понесені судові витрати на професійну правничу допомогу.
Представник третьої особи, Обухівської міської ради Київської області, в судовому позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Пояснила, що позивач зверталась до з заявою про самочинне будівництво відповідача. За наслідками її заяви комісією міської ради було проведено обстеження ділянки відповідача. За результатами перевірки обставин викладених в заяві позивача складено Акт від 09.11.2023 року, яким офіційно зафіксовано факт самовільного будівництва господарської будівлі розміром 5х7 м. без будівельного паспорта та повідомлення про початок робіт, а також підтверджено порушення вимог ДБН щодо відстаней. Звернення до суду чи притягнення до адміністративної відповідальності з даного приводу міською радою не здійснювалось з огляду на обмеження контролюючих функцій в умовах воєнного стану. При цьому відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його пряму заяву, так і тривалу бездіяльність щодо усунення порушень будівельних норм, а тому вважає вимоги позивача правомірними.
Вислухавши пояснення відповідача, представників сторін, представника третьої особи, експертів, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки АДРЕСА_3 (кадастровий номер 3223110100:01:019:0125), а відповідач власником суміжної земельної ділянки № НОМЕР_1 у тому ж житловому масиві (кадастровий номер 3223110100:01:019:0136).
Виходячи з цього суд вважає встановленим та таким, що не підлягає доказуванню, що сторони по справі є суміжними землекористувачами.
В жовтні 2023 року позивач звернулась до третьої особи - Обухівської міської ради Київської області з скаргою про здійснення відповідачем будівництва будівлі з порушенням будівельних норм.
09 листопада 2023 року, за наслідками розгляду скарги позивача, комісією Обухівської міської ради Київської області у складі заступника Обухівського міського голови та головного спеціаліста відділу розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради, було проведено обстеження щодо законності будівництва господарської споруди за адресою: АДРЕСА_2 , та складено акт щодо розпочатого відповідачем будівництва.
В даному акті комісія зазначила, що будівництво відповідачем господарської споруди розміром 5х7 м. здійснено з порушенням ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова території», а саме відстань від крайньої виступаючої конструкції до сусіднього житлового будинку позивача становить 5 метрів, тобто не дотримано відстані від самочинно побудованої господарської споруди до існуючого житлового будинку позивача на земельній ділянці з кадастровим номером 3223110100:01:019:0283. Дане будівництво виконано без відповідних дозвільних документів. 
Також, відповідно до даного акту комісією встановлено, що відповідачем, крім порушення вищевказаного ДБН, також не дотримано відстані протипожежних вимог таблиці 15.2 ДБН Б.2.2-12, яка менше 8 метрів (між житловими, садовими, дачними будинками (та господарськими будівлями) I та II ступеню вогнестійкості та будинками III ступеню вогнестійкості протипожежний розрив має бути 8 м! а також між житловими, садовими, дачними будинками (та господарськими будівлями) III ступеню вогнестійкості розміщеними (запланованими) на сусідніх земельних ділянках протипожежний розрив має бути 8 м!).
В квітні 2025 року до третьої особи, в інтересах позивача, був направлений адвокатський запит про надання інформації щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за самочинне будівництво, звернення до суду про знесення самочинно побудованої споруди та вживання будь-яких заходів до відповідача.
02 травня 2025 року третя особа повідомила адвоката, що відповідача до адміністративної відповідальності не притягувала у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, а також вони до суду про знесення самочинно побудованої споруди відповідачем не звертались та ніяких заходів не вживали.
Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із частиною 1 статті 16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У відповідності до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України унормовано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з положеннями ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до приписів ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до п.п. г), е) ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок, дотримуватися правил добросусідства.
Частина 2 статті 90 ЗК України передбачає, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Згідно з ч. 1 ст. 103 Земельного кодексу України, власники та користувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання своїх ділянок відповідно до їх цільового призначення, за яких власникам, користувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумові забруднення тощо).
За змістом ч. 4, 7 вище вказаної статті, незалежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», при здійсненні містобудівної діяльності забудовники зобов`язані враховувати законні інтереси та вимоги власників або користувачів земельних ділянок та будівельних норм. 
Згідно з ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», виконувати будівельні роботи без подання повідомлення забороняється. 
Згідно п. п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», відстань від межі суміжної ділянки до стіни будівлі має бути не менше 1 метра.
Згідно п. 15.2.1 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» визначено, що протипожежні відстані між будинками і спорудами приймаються у світлі між зовнішніми стінами або іншими конструкціями. За наявності конструкцій будинків і споруд, виготовлених із горючих матеріалів, що виступають більше ніж на 1 м за площину фасаду, слід приймати відстань між цими конструкціями та іншим будинком.
Таблицею 15.2 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» визначено, що відстань між будівлями ІІІ ступені вогнестійкості має бути не менше 8 м.
Правилами пожежної безпеки в Україні, затвердженими наказом МВС України від 30.12.2014 № 1417 встановлено, що під час експлуатації об`єктів забороняється зменшувати мінімальні протипожежні відстані.
Судом при розгляді справи були дослідженні експертизі проведені сторонами, а саме висновок будівельно-технічної експертизи № 1921/10-2024, наданий позивачем, та висновок експерта № 01-08/2025 СЕ, наданий відповідачем.
Також за клопотанням сторін були допитані експерти, які проводили дані експертизи та надавали відповідні висновки.
Підтримуючи складені ними висновки експерти вказали, що будівля відповідача побудована з порушенням будівельних норм, що свідчить про правомірність звернення позивача до суду.
Так з дослідної частини та висновків експертизи № 1921/10-2024, об`єкт будівництва - господарська споруда, що зводиться відповідачем на земельній ділянці з кадастровим номером 3223110100:01:019:0136, розташована з істотними порушеннями вимог чинних нормативно-правових актів у сфері будівництва, зокрема Державних будівельних норм (ДБН). Експертом зафіксовано, що відстань від спірної споруди до межі суміжної земельної ділянки позивача та фактичний протипожежний розрив між господарською будівлею відповідача та житловим будинком позивача є значно меншими за імперативно встановлений нормативний мінімум у 8 метрів. Відповідно до висновку встановлюється, що таке розташування об`єкта створює реальну протипожежну загрозу нерухомому майну позивача, порушує її права як суміжного землевласника та створює небезпеку для життєдіяльності, зокрема відповідачем порушено п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 (відстань від стіни до межі сусіда менше 1 метра) та п. 15.2.2 (протипожежна відстань до дерев`яної тераси позивача становить 5 метрів замість 8 метрів). 
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 01-08/2025 СЕ від 06.08.2025 року, виконаний судовим експертом Махинею О.М. на замовлення відповідача дані обставини також підтверджуються. Так, судовий експерт Махиня О.М. у своєму висновку також констатував наявність нормативних невідповідностей та порушень ДБН в частині недотримання належних протипожежних розривів та технічних відстаней між об`єктами суміжних ділянок. Разом з тим, експерт зазначив, що виявлені порушення будівельних норм не є безумовно неусувними й існує технічна можливість їх ліквідації шляхом відповідної перебудови (реконструкції чи часткового перенесення) спірної господарської споруди, але протипожежна відстань дотримана не буде.
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Відповідно до п.17 постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.
За змістом частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: (1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, (2) істотного порушення будівельних норм і правил.
У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови, суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.
Відповідно до ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).
Відповідно до положень статті 391 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Згідно із частиною другою статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном.
Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.
Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).
Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою.
Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом перенесення (перебудови) об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач), в той час як позивачем - особа, відносно майна якої здійснюються такі перешкоди.
За змістом статі 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, а також неодноразово була підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 127/27333/16-12 (провадження № 61-663св18), під 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц (провадження № 61-30914св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц (провадження № 61-13076св19), від 10 червня 2020 року у справі № 127/11492/16-ц (провадження № 61-40353cв18), які враховуються судом при розгляді даної справи.
Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.
Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.
При цьому суд відхиляє аргументи відповідача про те, що вимоги позивача є радикальними та неспівмірними (крайнім заходом). Відповідно до чинної судової практики Верховного Суду та положень ст. 376 ЦК України, ухваленню рішення про повний демонтаж (знесення) самочинного об`єкта має передувати встановлення можливості його перебудови. Оскільки позивач у позовній заяві просить суд саме зобов`язати відповідача перенести (перебудувати) господарську будівлю задля усунення порушень ДБН, а висновок експерта № 01-08/2025 СЕ, наданий відповідачем, прямо підтверджує наявність такої технічної можливості перебудови, суд вважає обраний Позивачем спосіб захисту - зобов`язання перебудувати (перенести) будівлю на нормативно визначену відстань - ефективним, співмірним, не є крайнім заходом, і таким, що повністю поновить порушене право та спрямований виключно на відновлення балансу прав суміжних власників.
Суд встановив, що зведення Відповідачем господарської будівлі відбулося з прямим порушенням ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», яка зобов`язує забудовників ураховувати законні інтереси та вимоги власників або користувачів земельних ділянок і будівель, що оточують місце будівництва.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. 
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Розглянувши справу в межах визначеного позивачем предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються сторони, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, вони ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд прийшов до висновку про задоволення позову.
Задовольняючи позовні вимоги суд вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені позивачем витрати, а саме судовий збір сплачений при поданні позовної заяви та витрати понесені на оплату експертизи.
Керуючись ст. 13, 41, Конституції України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 109, 193, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 3, 15, 16, 22, 319, 321, 376, 391, 396, 1163, 1164 Цивільного кодексу України, суд, ст. 91, 103, 104, 152, Земельного кодексу України, ст. 6, 36, 38, 41, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 4, 13 Закону України «Про архітектурну діяльність»,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.
Зобов`язати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) за власний рахунок перенести (перебудувати) самовільно побудовану господарську будівлю, яка побудована на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер 3223110100:01:019:0136, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , на відстань не менше 3,08 метрів (з урахуванням вимог п. 6.1.41, 15.2.1 та Таблиці 15.2 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій») до межі земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 3223110100:01:019:0283, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картк платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_7 ) судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 211 грн. 20 коп., витрат на проведення будівельно-технічної експертизи в розмірі 15 000 грн. 00 коп., а всього 16 211 грн. 20 коп. 
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Кравченко