ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 року Чернігів Справа № 620/3862/26

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі судді Дубіної М.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування висновку, зобов`язання вчинити певні дії, 

У С Т А Н О В И В:

07.04.2026 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом, у якому просить:
визнати протиправним та скасувати висновок Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі – ГУ Нацполіції в Чернігівській області) від 13.03.2026 про відмову в призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги, на підставі пункту 3 частини першої статті 97 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі – Закон № 580-VIII); 
зобов`язати ГУ Нацполіції в Чернігівській області призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу відповідно до пункту 3 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII у розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату. 
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначає, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 3 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII, оскільки інвалідність настала внаслідок травми, отриманої під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань поліції, а відповідач протиправно відмовив йому в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, на підставі пункту 3 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII з мотивів того, що ІІ групу інвалідності йому встановлено під час служби в поліції.
Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Дубіної М.М. від 08.04.2026 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами. 
У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечуючи проти заявлених позовних вимог, вказує на відсутність у позивача права на призначення і виплату одноразової грошової допомоги, оскільки обов`язковою умовою для призначення та виплати поліцейському одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановлення інвалідності внаслідок травми, отриманої при виконанні службових обов`язків (пункт 3 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII), є факт визначення поліцейському інвалідності протягом шести місяців після його звільнення з поліції; оскільки, ОСОБА_1 , якого було звільнено зі служби в поліції наказом ГУ НП в Чернігівській області № 84 о/с від 02.02.2026, ІІ група інвалідності була встановлена з 04.02.2026 року (ще під час проходження ним служби в поліції), то з огляду на вищевикладене правові підставі для призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII відсутні, що свідчить про безпідставність вимог позивача визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги.
У відповіді на відзив на позовну заяву позивач зазначає, що доводи відповідача в цій частині є помилковими та зводяться до суб`єктивного трактування рішення Першого сенату Конституційного Суду України, викладеним у рішенні від 22.04.2020 у справі №3-326/2019 (7846/19). 
Суд, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, встановив наступне.
ОСОБА_1 перебував на службі в органах Національної поліції з 26.08.2019, що підтверджується копією наказу ГУ Нацполіції в Чернігівській області від 20.07.2019 №140о/с). 
Наказом ГУ Нацполіції в Чернігівській області від 02.02.2026 №84о/с «По особовому складу» позивач був звільнений зі служби в поліції 04.02.2026 за пунктом 2 (через хворобу - за рішення медичної комісії про непридатність до служби в поліції) частини першої статті 77 Закону № 580-VIII. 
Рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 04.03.2026 № 114/26/732/Р позивачу встановлена ІІ група інвалідності з 04.02.2026, у зв`язку із травмою (поранення, контузія, каліцтво) або захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків із охорони громадського порядку, боротьби із злочинністю та ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій; наявний висновок ВЛК, або ЛЕК, або МВЛК. НПУ – Національна поліція України/органи МВС: травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків (підпункт 17.1.10 пункту 17), дата повторного оцінювання 01.03.2028.
09.03.2026 позивач звернувся із письмовою заявою до ГУ Нацполіції в Чернігівській області про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 97 Закону № 580-VIII, у зв`язку із втратою працездатності від травми, отриманою у зв`язку із виконанням службових обов`язків. 
Судом встановлено, що згідно із актом від 23.09.2025 № 13 про розслідування нещасного випадку (Форма Н-1/ПВ) з позивачем стався нещасний випадок у період проходження служби при виконанні службових обов`язків. 
Відповідно до свідоцтва про хворобу № 26 (а/НПУ) від 29.01.2026, виданого за результатами медичного огляду в медичній (військово-лікарській) комісії ДУ «ТМО МВС України по Чернігівській області» - наслідки поєднаної краніо-скелетної травми (14.06.2025): відкритої, проникаючої черепно-мозкової травми, перелому кісток носа, лобної кістки, верхньої стінки правої орбіти, решітчастої кістки з параорбітальними гематомами, забою головного мозку середнього ступеню важкості з формуванням геморагічних вогнищ 2 типу в лівій лобній частці головного мозку та пневмоцефалією, вивиху правого плеча та правого ліктьового суглоба, множинних забоїв м`яких тканин голови, верхніх та нижніх кінцівок у вигляді кістозно-гліозних змін в праві лобній частці головного мозку, ретроцеребрелярної арахноїдальної кісти зліва, стійкого цефалгічного, астенічного, вестибуло-атактичного синдромів, консолідованих багатоуламкових переломів лобної кістки, кісток носа та стінок орбіт, посттравматичної контрактури правого ліктьового суглоба з незначним порушенням функції суглоба. Травма пов`язана, ТАК, з виконанням службових обов`язків. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції. Постановою медичної (військово-лікарської) комісії позивач визнаний непридатним до служби в поліції. 
До заяви позивача від 09.03.2026 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ним було додано копії наведених вище документів, що необхідні для вирішення питання про призначення такої допомоги. 
Листом-повідомленням від 18.03.2026 №53994-2026 ГУ Нацполіції в Чернігівській області повідомило позивача про прийнятий висновок від 13.03.2026 про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 3 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII у зв`язку з тим, що одна умова (встановлення групи інвалідності після звільнення зі служби в поліції), передбачена цим пунктом не дотримується. 
18.03.2026 позивачем також була отримана копія висновку відповідача про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги від 13.03.2026, яка обґрунтована тим, що позивачу встановлена ІІ група інвалідності під час служби в поліції, а тому підстав для призначення допомоги згідно з пункту 3 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII немає.
ОСОБА_1 , вважаючи протиправним висновок відповідача про відмову в призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги, на підставі пункту 3 частини першої статті 97 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII, звернувся до суду з цим позовом.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій або не вчинення їх у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій (бездіяльності) та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
У Конституції України встановлено, що Україна є, зокрема, демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1); людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3); держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (частина п`ята статті 17).
Україна як соціальна держава визнає людину найвищою соціальною цінністю, розподіляє суспільне багатство згідно з принципом соціальної справедливості та піклується про зміцнення громадянської злагоди у суспільстві; основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї (абзаци перший, другий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012).
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46 Основного Закону України). Виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).
З питань соціального захисту військовослужбовців та працівників органів правопорядку Конституційний Суд України також висловив юридичну позицію, згідно з якою "Конституція України виокремлює й інші категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема гарантій соціального захисту. До них насамперед належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі в органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку" (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002). Соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов`язків у зв`язку з виконанням ними державних функцій (абзац одинадцятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 17.03.2004 № 7-рп/2004).
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон № 580-VIII.
Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (частина перша статті 59 Закону № 580-VIII).
З метою забезпечення виконання повноважень, покладених на поліцію, статтею 62 Закону № 580-VIII передбачено гарантії професійної діяльності поліцейського; зокрема, держава гарантує поліцейському право на отримання соціального і правового захисту, передбаченого Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина десята).
Сферу соціального захисту поліцейських урегульовано розділом ІХ Закону № 580-VIII, яким визначаються, зокрема порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги (статті 97-101).
Одним із заходів соціального захисту поліцейського є виплата одноразової грошової допомоги як у разі загибелі (смерті) поліцейського, так і у випадку втрати поліцейським працездатності (стаття 97 Закону № 580-VIII).
Одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського відповідно до пункту 3 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за Законом мають право на її отримання, у разі, зокрема визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що держава гарантує одноразову грошову допомогу поліцейському, який набув інвалідності або частково втратив працездатність без встановлення інвалідності внаслідок поранення чи захворювання, пов`язаних із проходженням служби, та звільнився з поліції у зв`язку з неможливістю її подальшого проходження з причин, що виникли під час служби і не залежали від його волі. Така соціальна виплата має компенсаційний характер і спрямована на забезпечення належного соціального захисту осіб, які були змушені припинити службу через стан здоров`я, зумовлений виконанням службових обов`язків. 
Суд враховує рішення Конституційного Суду України від 22.10.2020 у справі № 12-р/2020, яким визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) положення пункту 3 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII, у якому Конституційний Суд України зазначив, що зі змісту пункту 3 частини першої статті 97 Закону, призначення та виплата одноразової грошової допомоги поліцейському законодавчо гарантовані лише за наявності трьох обов`язкових умов, а саме:
1) визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України;
2) визначення поліцейському інвалідності протягом шести місяців після його звільнення з поліції;
3) звільнення поліцейського з поліції з причин поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманих під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
Отже, лише за наявності цих трьох обставин, тобто тільки дотримавшись усіх зазначених умов, особа, звільнена з поліції, набуває право на отримання одноразової грошової допомоги й може претендувати на її призначення та виплату згідно з положеннями пункту 3 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII.
Аналізуючи норми права щодо порядку реалізації поліцейським права на отримання одноразової грошової допомоги в разі визначення йому інвалідності, Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 22.01.2019 у справі №2340/2663/18, від 15.04.2019 у справі №823/1798/18, від 05.02.2020 у справі №810/836/18, від 23.04.2020 у справі №822/999/18 та інших, неодноразово висловлював правову позицію про те, що право на отримання одноразової грошової допомоги виникає виключно за обов`язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):
1) причиною інвалідності є захворювання, поранення (контузія, травма або каліцтво), пов`язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції;
2) інвалідність повинна бути встановлена до моменту звільнення або не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;
3) причина звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.
Розміри одноразової грошової допомоги визначені у статті 99 Закону № 580-VII, підпунктом «б» пункту 3 частини першої якої визначено, що розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 3, інвалідності: II групи - 300 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.
З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статті 97 -101 Закону № 580-VIII, постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2024 № 646 затверджений Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (далі - Порядок №646), який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського. Порядок визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) центрального органу управління поліції, територіальних (у тому числі міжрегіональних) органів Національної поліції, установ, закладів професійної освіти із специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління Національної поліції (далі - органи поліції), поліцейських, зокрема курсантів, слухачів закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - заклади освіти), поліцейських, які були відряджені до державних органів, установ та організацій із залишенням на службі в поліції, але із звільненням із займаної посади з подальшим призначенням на посади відповідно до переліку посад, які можуть бути заміщені поліцейськими в державних органах, установах та організаціях (далі - державні органи). 
Згідно з пунктом 5 Порядку №646 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності - дата, з якої встановлено інвалідність, що зазначена у витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або в довідці до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, а в разі відсутності дати, з якої встановлено інвалідність, - дата видачі витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії. 
Вимоги щодо форми та змісту заяви (рапорту) для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, а також документів, які подаються разом із заявою, визначені положенням пунктів 10 -12 Порядку №646.
Пунктом 15 Порядку №646 встановлено, що у місячний строк з дня реєстрації заяви та визначення повного кола осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги (зокрема з урахуванням особистого розпорядження), бухгалтерська служба готує висновок про призначення одноразової грошової допомоги. У разі відсутності підстав для призначення виплати одноразової грошової допомоги або у разі, коли документи (їх копії) подано не в повному обсязі чи не за належністю, керівник бухгалтерської служби органу поліції або особа, на яку покладено виконання таких функцій, письмово інформує заявника про прийняте рішення з обґрунтуванням підстав чи повернення документів.
У справі, яка розглядається судом встановлено, що позивачу встановлена ІІ група інвалідності з 04.02.2026, дата якої збіглась із датою звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 2 (через хворобу - за рішення медичної комісії про непридатність до служби в поліції) частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, яка була його останнім днем служби.
З урахуванням того, що інвалідність позивачу була встановлена у період часу, який охоплюється до моменту звільнення або не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції, що свідчить про те, що позивач має безумовне право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 3 частини першої 97 Закону № 580-VIII, оскільки інвалідність настала внаслідок травми, отриманої під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань поліції, а висновок відповідача про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, який обґрунтована тим, що позивачу встановлена ІІ група інвалідності під час служби в поліції, є протиправним, оскільки збіг дати встановлення позивачу ІІ група інвалідності з, датою звільнення позивача зі служби в поліції, не є правоприпиняльним.
Щодо зобов`язальної частини позовних вимог, суд вважає за необхідне вказати на таке. 
Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Наведене повністю відповідає змісту статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною четвертою якої визначене, що у випадку, визначеному п. 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Тобто, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.
У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру.
Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.
Повертаючись до спору, який винник у цій справі, суд наголошує, що суб`єкт владних повноважень у спірних взаємовідносинах здійснив реалізацію дискреційних повноважень шляхом відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, без наявності на це правових підстав, про що було вище зазначено судом.
За правилами пункту 15 Порядку № 646 висновок про призначення одноразової грошової допомоги складається працівником бухгалтерської служби та підписується керівниками бухгалтерської служби, підрозділів служби персоналу (кадрового забезпечення) та юридичної служби органу поліції, закладу освіти, у якому поліцейський проходить (проходив) службу, або особами, на яких покладено виконання таких функцій.
Висновок про призначення одноразової грошової допомоги затверджує:
у центральному органі управління поліції, міжрегіональних територіальних органах Національної поліції, територіальних органах поліції, закладах та установах, що належать до сфери управління Національної поліції, - Голова Національної поліції або особа, на яку покладено виконання таких функцій;
у територіальних органах поліції, міжрегіональних територіальних органах Національної поліції, закладах та установах, що належать до сфери управління Національної поліції, - керівник відповідного органу, закладу, установи або особа, на яку покладено виконання таких функцій;
у закладах освіти - керівник відповідного закладу освіти або особа, на яку покладено виконання таких функцій.
У разі затвердження висновку про призначення одноразової грошової допомоги керівником органу поліції або закладу освіти, у якому проходить (проходив) службу поліцейський, або особою, на яку покладено виконання таких функцій, у п`ятнадцятиденний строк з дня його затвердження видається наказ про виплату одноразової грошової допомоги.
Таким чином, оскільки суд вважає, що відповідач, діяв поза межами наданих повноважень та реалізації дискреційних функцій, тому беручи до уваги встановлені у справі обставини та норми, якими врегульовані спірні правовідносини, з урахуванням висновків Верховного Суду, оцінивши достовірність та достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, відповідно до свого внутрішнього переконання, суд, враховуючи надану йому дискрецію, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у визначений судом спосіб шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 09.03.2026 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги і додані до неї документи та прийняти вмотивоване рішення (висновок про призначення одноразової грошової допомоги) з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, та про відмову у задоволенні решти позовних вимог вимоги до відповідача.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не бачив необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Вирішуючи питання про розподіл відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини п`ятої статті 139 цього Кодексу якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України від 08.07.2011 №3674-VI «Про судовий збір».
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Також, за змістом частини дев`ятої статті 139 КАС судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору.
Для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду надано копії: ордер на надання правничої допомоги; договір про надання правничої допомоги від 19.03.2026 № 525-26; розрахунок-акт суми гонорару і витрат на професійну правничу допомогу від 07.04.2026 у розмірі 25000,00 грн; додаткова угода до Договору про надання правової допомоги від 19.03.2026 № 525-26; квитанція до прибуткового касового ордера від 19.03.2026 № 525-26.
Суд звертає увагу, що вказані вище документи оформлені належним чином, є взаємопов`язаними, містять посилання на адміністративний позов, що був пред`явлений до суду, розрахунок витраченого адвокатом часу, вартість та перелік наданих ним послуг, які віднесені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI до правничої допомоги.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Водночас, суд звертає увагу, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.09.2019 (справа № 810/3806/18) та від 10.12.2019 (справа № 10.12.2019).
Суд враховує, що доводи й позиція сторін протягом усього часу розгляду справи не змінювалась, ця справа віднесена судом до справ незначної складності. Отже, усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним.
З огляду на вказане, суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду даної справи не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження кількості витраченого адвокатом часу на надання ним послуг із урахуванням складності справи та, відповідно, із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
Водночас, суд звертає увагу, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
З огляду на вказане, суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду цієї справи не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження кількості витраченого адвокатом часу на надання ним послуг із урахуванням складності справи та, відповідно, із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
При цьому, відповідач заявляє що прохання заявника стягнути з ГУНП в Чернігівській області витрати на надання професійної правничої допомоги в сумі 25000, 00 грн не відповідає критеріям розумності та не є спів мірним із складністю справи та обсягом наданих послуг, які загалом полягали у складені позовної заяви, виготовлення якої не потребувало багато часу та якихось специфічних дій та знань норм законодавства, та у випадку задоволення позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу просить суд зменшити розмір суми за надання правової допомоги виходячи з критеріїв розумності, складності справи та обсягу наданої позивачу правової допомоги. 
Зважаючи на те, що предметом цього спору є справа незначної складності, виходячи з критерію розумності, пропорційності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, а також критерію необхідності їх понесення, суд приходить до висновку про те, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу професійну допомогу є необґрунтованою через призму наведених вище критеріїв, тому суд вважає, що розмір вказаних витрат має бути зменшений до 10 000,00 грн 
Таким чином, на користь позивача за рахунок бюджетних відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 гривень.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 292, 293, 295 -262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування висновку, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати висновок Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 13.03.2026 про відмову в призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, на підставі пункту 3 частини першої статті 97 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію». 
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.03.2026 про призначення і виплату одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 3 частини першої статті 97 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» і додані до неї документи та прийняти вмотивоване рішення (висновок про призначення одноразової грошової допомоги) з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
В іншій частині позовних вимог - відмовити. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Чернігівській області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач – ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).
Відповідач - Головне управління Національної поліції в Чернігівській області (місцезнаходження юридичної особи: 14000, Чернігівська обл., місто Чернігів, пр.Перемоги, будинок 74; унікальний ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 40108651). 

Суддя Марія ДУБІНА