Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04.05.2026  	Справа №607/22980/25 Провадження №2/607/2517/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі: 
головуючого – судді – Якімця Т.І.,
за участю секретаря судового засідання – Трембач С.О.,
за участі сторін:
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Чубенко Н.М.,
представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Матвіяса А.Б.,
під час розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління інспекційної діяльності у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати та моральної шкоди 

У С Т А Н О В И В :

І. Описова частина
1. Стислий зміст позовної заяви
03 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з цивільним позовом до ФОП ОСОБА_2 (далі – Відповідач № 1), ФОП ОСОБА_3 (далі – Відповідач № 2), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління інспекційної діяльності у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі – УІД у Тернопільській області ПЗМУ ДСПП) про: 1) встановлення факту перебування у трудових відносинах ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2 з 25 квітня 2025 року по 25 серпня 2025 року, на посаді шеф-кухаря в готельно-ресторанному комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 ; 2) стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача заробітної плати за серпень 2025 року в розмірі 42 000 грн, але не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді; 3) стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача суми коштів за спричинену моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 01 липня
2024 року зареєстрований як ФОП (номер запису: 2006460010001040781, КВЕД: 56.10 діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування), відповідно, за твердженням позивача, останній є власником (директором) ГРК «Диканька». Позивач зауважує, що ОСОБА_3 
29 листопада 2024 року зареєстрована як ФОП (номер запису: 2006460010001040781, КВЕД: 56.10 діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування), та з її особистих сторінок у соціальних мережах слідує, що вона займається ресторанним бізнесом. Засобами мобільного зв`язку до нього звернулася виконавчий директор (керуюча) ресторану «Диканька» – ОСОБА_3 , яка запропонувала працевлаштування на посаді шеф-кухаря. Між ними було узгоджено істотні умови праці, зокрема: заробітну плату у розмірі 42 000 грн щомісячно, графік роботи, права та обов`язки шеф-кухаря. Автор позову акцентує увагу суду на тому, що вказані істотні умови праці підтвердив роботодавець ОСОБА_2 25 квітня 2025 року позивач погодився на вказану пропозицію, пройшов відповідну співбесіду та цього ж дня був прийнятий на посаду шеф-кухаря з окладом 42 000 грн та фактично був допущений до роботи в ГРК «Диканька». 
Позивач зазначає про те, що добросовісно виконував покладені на нього обов`язки шеф-кухаря та отримував заробітну плату в готівковій формі за періоди: травень 2025 року –
42 000 грн; червень 2025 року – 42 000 грн; липень 2025 року – 42 000 грн, однак 26 серпня
2025 року виконавчий директор ОСОБА_3 відсторонила його від роботи без дотримання належної процедури, не провівши жодного розрахунку щодо оплати праці за серпень 2025 року.
У зв`язку з цим ОСОБА_1 у жовтні 2025 року звернувся до УІД у Тернопільській області ПЗМУ ДСПП про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, яке знайшло свій прояв у тому, що йому не виплачена заробітна плата за серпень 2025 року за період роботи в ресторані «Диканька». Крім того, позивач стверджує, що ФОП ОСОБА_2 спричинив йому моральну шкоду, яка виникла через негативні емоції, зміни нормального способу життя, тощо.
2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив
Від представника відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 – адвоката Матвіяса Андрія Богдановича – надійшов відзив на позовну заяву, в якому висловлено прохання відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з огляду на те, що жодна з позовних вимог не заявлена до ОСОБА_3 . Крім того, остання заперечує, що у квітні 2025 року обіймала будь-яку посаду директора чи керуючого, а тому не могла обговорювати з позивачем питання його працевлаштування. Також адвокат зазначає, що ОСОБА_3 не мала жодних трудових, фінансових чи господарських відносин з ФОП ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління інспекційної діяльності у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких вказано, що 06 жовтня 2025 року до них надійшла скарга від ОСОБА_1 про те, що з ним не проведено остаточний розрахунок при звільненні, тож скаржник просив провести перевірку відповідних фактів. З метою з`ясування обставин, наведених у цій скарзі, ними у ФОП
ОСОБА_2 03 листопада 2025 року було проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) з питань додержання законодавства про працю, про що було складено акт. У поясненнях ОСОБА_2 вказав, що ОСОБА_1 у трудових відносинах із ним не перебував, щодо працевлаштування ця особа не зверталася, у період з 01 квітня 2025 року по дату перевірки найманих працівників у нього не було. Таким чином, оскільки на час перевірки ОСОБА_1 не працював у ФОП ОСОБА_2 , то неможливо підтвердити факт трудових відносин під час здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю).
Відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), не скористався.
3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.50–51).
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник – адвокат Чубенко Н.М. – у судовому засіданні щодо позову заперечили та просили відмовити у його задоволенні.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Матвіяс А.Б. – просив відмовити у задоволенні позову до його довірительки, оскільки позовних вимог до його довірительки не заявлено.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 вказав, що він неодноразово здійснював доставку продуктів в ресторан, відомий під назвою «Диканька», де неодноразово зустрічався з позивачем. Свідок також вказав, що неодноразово контактував з ОСОБА_1 з робочих питань, пов`язаних з діяльністю цього закладу громадського харчування. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: УІД у Тернопільській області ПЗМУ ДСПП у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про дату, час та місце судового засідання.
Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини, встановлені судом
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 23 квітня 2025 року, ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець, дата запису 18 червня 2024 року, номер запису: 2006460010001040781. Види економічної діяльності: 1) 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний); 2) 56.10 діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; 3) 56.30 обслуговування напоями; 4) 47.99 інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; 5) 47.81 роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами; 6) 56.29 постачання інших готових страв; 7) 56.21 постачання готових страв для подій (а.с. 6, 7).
Позивачем долучено скриншоти із соціальних мереж «Instagram», «Facebook» та «Work.ua» про те, що ресторан «Диканька» шукає робітників (а.с. 8 – 11).
Також, позивачем долучено скриншоти із соціальних мереж «Instagram» та «Facebook» Уляни Гладій, ресторанний консалтинг (а.с. 12, 13) та з сайту YouControl, що вона зареєстрована як фізична особа-підприємець 29 листопада 2024 року, види діяльності: 1) 63.99 надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у. (основний); 2) 56.10 діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; 3) 56.21 постачання готових страв для подій; 4) 56.29 постачання інших готових страв (а.с. 14).
ОСОБА_1 долучено видаткові накладні: № 24856 від 17 червня 2025 року, № 1741155 від 19 червня 2025 року, № 3006-00057 від 30 червня 2025 року, № 28684 від 11 липня 2025 року, № 29063 від 15 липня 2025 року, № 56933 від 15 липня 2025 року, № 168687 від 29 липня 2025 року, № 46798 від 05 серпня 2025 року та № б/н від 09 серпня 2025 року, на різні харчові продукти, де покупцем вказано ФОП ОСОБА_2 , а у графі отримав стоїть підпис позивача (а.с. 15 – 23).
Крім того, долучено скриншоти з месенджерів «Viber» та «Telegram» про листування із такими особами: « ОСОБА_5 », « ОСОБА_6 , ОСОБА_7 …», « ОСОБА_8 » (а.с. 24 – 34), фотоматеріали приміщення (а.с. 35, 36) та графіки за липень – серпень, де є прізвище ОСОБА_9 , однак, у графіку липень напроти цього прізвища немає жодної позначки про відпрацьований час, а у графіку серпень, 6 та 24 був відсутній (а.с. 37, 38).
Згідно з випискою про рух коштів по картці ОСОБА_1 від 24 жовтня 2025 року,
04 липня 2025 року на його рахунок було зараховано 1 410 грн від ОСОБА_10 , а 19 червня 2025 року – 5 900 грн (а.с. 38).
30 вересня 2025 року ОСОБА_1 складено досудову претензію ФОП ОСОБА_2 , в якій просив невідкладно провести з ним розрахунок щодо оплати праці за серпень 2025 року (а.с. 39, 40).
Як вбачається із довідок Пенсійного фонду України (форми ОК-5 та ОК-7) ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за період з 2016 по 2023 рік отримував заробітні плати та соціальні виплати (а.с. 41 – 43).
06 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подав заяву начальнику ПЗМУ ДСПП, в якій вказав, що працював у ФОП ОСОБА_2 у період з 25 квітня по 26 серпня 2025 року шеф-кухарем і виконував відповідні обов`язки у ресторані «Диканька», проте з ним не проведено остаточний розрахунок при звільненні (а.с. 64).
Листом Державної служби України з питань праці «Про погодження проведення позапланових заходів державного нагляду (контролю) від 16 жовтня 2025 року
№ ЦА-5582/1.3/2.3.4-25а погоджено проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) у суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_2 (а.с. 66).
Наказом ПЗМУ ДСПП «Про проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 » від 21 жовтня 2025 року № 460/ПЗ-ЗК наказано провести в період з 22 жовтня по 03 листопада 2025 року позаплановий захід державного нагляду (контролю) з питань додержання законодавства про працю в частині обліку робочого часу, оплати праці, виплати компенсації за невикористані відпустки та оформлення трудових відносин у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (а.с. 67).
22 жовтня 2025 року уповноваженим особами ПЗМУ ДСПП видано направлення на проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) № ПЗ/1/6956-25 (а.с. 68).
27 жовтня 2025 року головним державним інспектором надіслано ФОП ОСОБА_2 вимогу про надання документів № ПЗ/ТР/12857/024411/ПД, рекомендованим повідомленням №4602200055700 (а.с. 62, 63, 65).
03 листопада 2025 року ФОП ОСОБА_2 , 1972 року народження, надав письмові пояснення, в яких зазначив, що в період з 01 квітня 2025 року по 31 серпня 2025 року він фактично не здійснював підприємницької діяльності та в нього відсутні наймані працівники. Таким чином, немає можливості надати документи. Громадянин ОСОБА_1 за працевлаштуванням до нього не звертався та працевлаштованим не був (а.с. 69).
Відповідно до акту № ПЗ/ТР/12857/024411 від 03 листопада 2025 року, складеного за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сферах охорони праці, промислової безпеки, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, праці, зайнятості населення, зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснення державного гірничого нагляду у ФОП ОСОБА_2 , порушень щодо додержання законодавства про працю не виявлено
(а.с. 58 – 60).
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України).
Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп).
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша); законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (частина друга); судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина третя); при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта); обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята). 
Згідно із вимогами частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
2.2. Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року (справа № 753/8671/21), постанову Верховного Суду від 18 вересня 2023 року (справа № 582/18/21).
2.3. Позов, з яким звернувся позивач, пов`язаний з встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення на користь позивача заробітної плати, стягнення коштів за спричинену моральну шкоду. 
За статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується
(частина перша); держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб (частина друга); кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта).
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові правовідносини для реалізації своїх здібностей; реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації (абзац п`ятий пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019).
Згідно статті 2 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
За змістом частини першої статті 3 КЗпП трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Як зазначено у частині першій статті 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; 6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом; 6-3) при укладенні трудового договору з домашнім працівником; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
У частинах другій – четверній цієї статті КЗпП при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, – також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша); питання державного і договірного регулювання праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (далі – Закон № 108/95) та іншими нормативно-правовими актами (частина третя). 
Згідно з частиною першою та другою статті 21 Закону № 108/95 працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.
Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (стаття 22 Закону № 108/95).
Відтак, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які, у свою чергу, виникають, зокрема, шляхом укладення між сторонами трудового договору.
2.4. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 судам роз`яснювалось, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.
Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2023 року (справа № 754/12104/20-ц) звернув увагу, що у встановленні факту трудових відносин слід зважати на концепцію прихованого працевлаштування (deemed employment), яка знайшла своє втілення у Рекомендаціях Міжнародної організації праці 2006 року № 198 «Про трудові відносини», у яких зазначено, що держави-члени вказаної організації повинні передбачити можливість визначення у своїх законодавчих та нормативно-правових актах або інших засобах конкретні ознаки існування трудових правовідносин, які можуть включати: той факт, що робота: виконується відповідно до вказівок і під контролем іншої сторони; припускає інтеграцію працівника в організаційну структуру підприємства; виконується винятково або головним чином в інтересах іншої особи; повинна виконуватися особисто працівником; виконується відповідно до певного графіка або на робочому місці, що вказується або узгоджується стороною, яка замовила її; має певну тривалість і передбачає певну спадкоємність; вимагає присутності працівника; або передбачає надання інструментів, матеріалів і механізмів стороною, що замовила роботу; періодичну виплату винагороди працівникові; той факт, що дана винагорода є єдиним або основним джерелом доходів працівника; здійснення оплати праці в натуральному виразі шляхом надання працівникові, приміром, харчових продуктів, житла або транспортних засобів; визнання таких прав, як щотижневі вихідні дні й щорічна відпустка; оплата стороною, що замовила виконання роботи, поїздок, що здійснюються працівником у цілях виконання роботи; або те, що працівник не несе фінансового ризику.
У цій постанові найвищий суд у системі судоустрою України дійшов висновку, що встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.
Отже, суд констатує, що наявність трудового договору, його особливої форми – контракту, не є безумовною умовою виникнення трудових відносин між працівником та роботодавцем, виникнення такого роду відносин можливе також і при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.
Водночас суд зауважує, що саме позивач має довести належними та допустимими доказами факт виникнення трудових відносин між ним і відповідачем, зокрема те, що відповідач забезпечував йому належні умови праці, виплачував винагороду за виконану роботу та вчиняв дії, які за своїм змістом відповідають ознакам трудових правовідносин.
2.5. В аспекті цієї справи суд звертає увагу, що позивач у позові стверджує, що фактичні трудові відносини виникли між ним та ОСОБА_2 , який погоджував істотні умови праці, мав офіційно оформити його на роботу відповідно до вимог чинного законодавства, просив організувати закупівлю обладнання для кухні, скласти меню страв ресторану, налагодити роботу з постачальниками продуктів. Від ОСОБА_2 надходили грошові кошти на банківський рахунок ОСОБА_1 , саме йому позивач надсилав на електронну адресу досудову претензію, в якій просив невідкладно провести розрахунок щодо оплати праці за серпень 2025 року, однак вказана претензія залишилася проігнорованою. 
Водночас у судовому засіданні 26 лютого 2026 року сторона відповідачів поставила запитання щодо наявності або відсутності фактичних трудових відносин з Відповідачем № 1, на таке питання ОСОБА_1 зазначив, що будь-яких відносин, які б мали ознаки трудових, з ОСОБА_2 , присутнім у залі судового засідання, не мав. Позивач також зазначив, що такі відносини вочевидь виникли з іншим суб`єктом, який має повний збіг прізвища, імені та по батькові, який є батьком Відповідача № 1. 
Суд враховує, що наведені пояснення позивача є його власною процесуальною позицією, наданою безпосередньо під час судового розгляду. Саме позивач підтвердив відсутність будь-яких трудових відносин із Відповідачем № 1, до якого заявлено позовні вимоги, чим фактично спростував обставини, покладені ним в основу позову.
Зазначені пояснення позивача узгоджуються й з іншими матеріалами справи, зокрема, у заяві на ім`я начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці позивач зазначає код роботодавця ОСОБА_2 як 2642015272 (а.с. 64). За цією заявою і вказаними у ній даними Південно-Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці здійснювалася перевірка. Так, до ФОП ОСОБА_2 
(адреса АДРЕСА_2 , юридична адреса:
АДРЕСА_3 ), код НОМЕР_3 , було надіслано вимогу про надання документів (а.с. 63), ФОП ОСОБА_2 надав пояснення та в анкетних даних вказав, зокрема рік народження – «1972» (а.с. 69). 
Суд зазначає, що в ухвалі Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2025 року, якою було відкрито провадження у справі, містяться повні відомості про учасників справи, зокрема стосовно Відповідача № 1 – «Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .». Відтак, у позивача була об`єктивна можливість вжити відповідні процесуальні дії до початку розгляду справи по суті. Проте, заяв і клопотань щодо зміни суб`єктного складу сторін у цій справі до суду не надходило. 
Отже, оскільки з Відповідачем № 1, яким є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), за твердженням сторони позивача відносин, які б мали ознаки трудових, не виникло, суд вважає, що позов з позовними вимогами про встановлення факту перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , стягнення заробітної плати за серпень 2025 року, стягнення на користь позивача спричиненої моральної шкоди у розмірі
20 000 грн, заявлено до неналежного відповідача. 
Верховний Суд у постанові від 22 січня 2025 року (справа № 760/18179/23) зазначив, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України). Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року, справа № 300/808/19, від 07 грудня
2023 року, справа № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року, справа № 753/8710/21).
Як було зазначено, позивач як до початку розгляду справи по суті, так і під час її розгляду, відповідних клопотань не заявляв. 
2.6. Відповідачем № 2 у цій справі є ФОП ОСОБА_3 , яка, за твердженням позивача, запропонувала йому роботу шеф-кухаря, проводила з ним співбесіду, відсторонила від роботи без дотримання належної процедури. Представник Відповідача № 2 зауважив, що до ОСОБА_3 жодної позовної вимоги не заявлено, зокрема щодо встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заборгованості із заробітної плати або відшкодування шкоди (моральної/матеріальної), заподіяної ОСОБА_3 . Крім того, адвокат Матвіяс А.Б. зазначив, що загалом обґрунтування позовної заяви (підстава позову) стосується ОСОБА_2 , який незаявлений відповідачем у цій справі.
Статтею 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, зокрема, змагальність та диспозитивність.
Частина п`ята статті 12 ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Верховний Суд, з огляду на зміст статті 13 ЦПК України зауважував, що диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (постанова від 11 серпня 2022 року, справа
№ 362/2905/20).
Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. 
ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (див. постанову Верховного Суду від 16 лютого 2022 року, справа № 308/8430/19).
Ураховуючи наведене суд позбавлений процесуальної можливості вирішувати питання щодо прав та обов`язків Відповідача № 2 або встановлювати наявність чи відсутність трудових правовідносин між нею та позивачем.
2.7. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви
Урахувавши наведене, взявши до уваги фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та доводам сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові – на позивача.
ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2025 року.
Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи той факт, що у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, а позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції слід віднести на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 19, 76 – 79, 81, 89, 141, 258 – 268, 273 – 274, 352 – 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління інспекційної діяльності у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди – відмовити.
2. Судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції віднести на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
4. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
5. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.
6. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення виготовлено 04 травня 2026 року.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .
Відповідачі:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .
Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління інспекційної діяльності у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, код ЄДРПОУ: 44840602, адреса місця знаходження: вул. Шпитальна, 7, м. Тернопіль.

Головуючий суддя  	Т. І. Якімець