Справа № 308/19329/24

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 травня 2026 року        місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: 
головуючого судді Шепетко І.О.,
за участі секретаря судових засідань Фітаса А.М.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в порядку загального позовного провадження за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної власності на квартиру, встановлення права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні житлом та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості частки майна, -
в с т а н о в и в:
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 ) звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, в якій просить визнати частки у праві спільної власності на квартиру, встановити право користування приміщенням квартири та усунути перешкоди в користуванні житлом
Позовні вимоги мотивує тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 27.12.2003, відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дзержинського міського управління юстиції у Донецькій області, про що було зроблено відповідний актовий запис №311 від 27.12.2003.
Даний шлюб був розірваний рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 308/10500/24 від 10.09.2024.
Позивач зазначає, що він як до так і після шлюбу працював лікарем стоматологом. Отримані доходи від працевлаштування одержані одним із подружжя під час шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Під час шлюбу в грудні 2017 року вони придбали 2- х кімнатну квартиру за спільні кошти, за адресою: АДРЕСА_2 . За спільною згодою придбану квартиру було документально оформлено на відповідача. 
Просить врахувати факт, що спірна квартира була придбана у приватну власність і на відповідача, не означає, що дана квартира не належить до спільного сумісної власності після розірванні шлюбу між позивачем та відповідачем.
Позивач зазначає, що через негативні стосунки які склалися між ним та відповідачем він не проживає в даній квартирі з січня 2024 року через те, що відповідачка чинить перешкоди для нього у проживанні, посилається на те, що вона таким чином позбавляє його права доступу до житла. І враховуючи дані обставини позивач повинен винаймати житло.
Зазначив, що шлюбний договір між сторонами не укладався. Ніяких домовленостей щодо поділу і користування даною квартирою після розірвання шлюбу не було досягнуто.
На підставі викладеного позивач звертається до суду тому, що вважає, що наявні всі підстави для врегулювання даного спору в судовому порядку та просить суд визначити частку позивача та частку відповідача у праві спільної власності на квартиру придбану під час шлюбу, а саме:
- визначити частики позивачу – ОСОБА_1 та відповідача – ОСОБА_3 в розмірі у кожного спільної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;
- встановити наступний порядок користування приміщенням квартири за адресою: АДРЕСА_1 :
ОСОБА_3 користується житловою ізольованою кімнатою (площа 17,2 кв.м), та балконом (площа 1,0 кв.м), до якого є вихід з цієї кімнати;
ОСОБА_1 користується житловою ізольованою кімнатою (площа 10,5 кв.м), та балконом (площа 1,0 кв.м), до якого є вихід з цієї кімнати;
окремі підсобні приміщення квартири – кухню (площа 9,0 кв.м), коридор (площа 6,6 кв.м), ванну кімнату (площа 3,6 кв.м.), вбиральню (площа 1,1 кв.м.) залишити в загальному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
- зобов`язати відповідача ОСОБА_3 не чинити будь-яких перешкод позивачу ОСОБА_1 у користуванні житловою ізольованою кімнатою (площа 10.5 кв.м.) та балконом (площа 1,0 кв.м.), до якого є вхід з цієї кімнати; приміщеннями загального користування квартири: кухнею (площею 9,0 кв.м.), коридором (площа 6.6 кв. м.), ванною кімнатою (площа 3.6 кв.м.), вбиральнею (площа 1,1 кв.м.); та надати позивачу ключі від замку на вхідних дверях до квартири, яка находиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- судові витрати покласти на Відповідача в тому числі за проведення оцінки нерухомого майна з метою визначення ринкової вартості для сплати судового збору.
Ухвалою суду від 05.12.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27 грудня 2024 року о 11 год. 00 хв та надано відповідачу строк для подання відзиву – протягом п`ятнадцяти днів.
В січні 2025 року відповідачкою подано відзив на позовну заяву, в якому остання позовні вимоги не визнала, вважаючи їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. 
У відзиві відповідачка зазначала, що позивач, на її думку, не забезпечував належного матеріального утримання сім`ї та дитини починаючи з січня 2024 року, у зв`язку з чим основні витрати на утримання дитини вона несе самостійно. Також відповідачка вказувала на відсутність фінансової допомоги з боку позивача, зокрема щодо витрат пов`язаних із навчання доньки – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Крім того, відповідачка зазначала, що у період шлюбу сторонами були накопичені грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, які є спільною сумісною власністю подружжя, однак позивач одноосібно заволодів усією сумою в розмірі 5000 доларів США та використав їх всупереч інтересам сім`ї на особисті потреби. Частину заощаджених коштів відповідачка мала сплатити за операцію про яку позивачу було відомо.
Також відповідачка посилалася на те, що після придбання квартири витрати на її утримання та оплату комунальних послуг здійснювала виключно вона.
Додатково зазначила, що у вільний від навчання час у вищезгаданій квартирі, разом з нею проживає їхня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також те, що донька не виключає її повернення в Україну після закінчення навчання закордоном та подальшого її проживання на постійній основі в квартирі, так як іншого постійного житла вона не має.
Також у відзиві відповідачка зазначала, що у спірній квартирі, проживають її батьки, які, за її твердженням, втратили житло на сході та є вимушено переміщеними особами, які потребують забезпечення житлом
У зв`язку з цим відповідачка вважає, що при вирішенні спору щодо поділу спільного майна подружжя слід врахувати зазначені обставини та визначити за нею більшу частку у праві власності на спірну квартиру, а саме 2/3 частини, а за позивачем — 1/3 частини.
Крім того, відповідачка заперечувала доводи позивача щодо створення йому перешкод у користуванні спірною квартирою, вважаючи їх безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.
Відповідачка вказувала, що можливість визначення порядку користування квартирою є взаємопов`язаною з фактичними умовами її використання та складом осіб, які в ній проживають, а тому заявлені позивачем вимоги про встановлення порядку користування задоволенню не підлягають.
Також відповідачка посилалася на положення пункту 2.24 державних будівельних норм України В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», затверджених наказом Держбуду України від 8 травня 2005 року, N 80 площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15 м2, в інших квартирах - не менше 17 м2. Мінімальна площа спальні на водну особу - 10 м2, на дві - 14 м2. Мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі - 7 м2, у дво- та більше кімнатних - 8 м2. Мінімальна площа робочої кімнати або кабінету - 10 м2. 
Відповідачка зазначала, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 складається з двох житлових кімнат площею 10,5 м? та 17,2 м?, коридору площею 6,6 м?, вбиральні площею 1,1 м?, кухні площею 9,0 м?, ванної кімнати площею 3,6 м? та двох балконів загальною площею 2,0 м?.
Також відповідачка вказувала, що у зазначеній квартирі зареєстровані та фактично проживають чотири особи (не враховуючи позивача).
У зв`язку з цим відповідачка вважала, що встановлення запропонованого позивачем порядку користування квартирою є неможливим, оскільки неможливо виділити кожному з проживаючих у користування приміщення, яке відповідало б вимогам зазначених державних будівельних норм.
На підставі викладеного відповідачка просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
31.01.2025 на адресу суду представником відповідачки разом з відзивом на позовну заяву подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості частки майна.
Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач за зустрічним позовом, на думку позивачки, не враховує інше майно, набуте сторонами під час перебування у шлюбі за спільні кошти сім`ї, яке відповідно до статті 60 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Позивачка за зустрічним позовом зазначала, що приблизно у 2019 році сторонами за спільні кошти сім`ї було придбано автомобіль марки «ВАЗ», модель «210934-20», зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 , який був зареєстрований на ОСОБА_1 та перебуває у його користуванні.
Також зазначала, що приблизно у 2021 році за спільні кошти подружжя було придбано гараж із земельною ділянкою, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , які також зареєстровані на ОСОБА_1 та перебувають у його користуванні.
Позивачка за зустрічним позовом вказувала, що не має доступу до правовстановлюючих документів на вказане майно, оскільки вони перебувають у відповідача за зустрічним позовом. Зазначала, що її звернення щодо надання відповідних документів залишилися без відповіді.
Крім того, позивачка зазначала, що не має можливості самостійно провести оцінку вартості вказаного майна, оскільки не має фактичного доступу до нього. Водночас, посилаючись на відомості з мережі Інтернет щодо аналогічних об`єктів, орієнтовно визначила вартість автомобіля у розмірі 90 000 грн, а гаража із земельною ділянкою — у розмірі 150 000 грн.
Посилаючись на положення статей Сімейного кодексу України та практику Верховного Суду щодо можливості відступу від принципу рівності часток подружжя, позивачка за зустрічним позовом вважала, що з урахуванням обставин справи, викладених нею у відзиві на первісний позов, її частка у спірному майні має становити 2/3, а частка відповідача — 1/3.
У зв`язку з цим просила суд визнати автомобіль марки «ВАЗ», модель «210934-20», державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 , а також гараж із земельною ділянкою по АДРЕСА_3 об`єктами спільної сумісної власності подружжя, стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію вартості 2/3 частки автомобіля у розмірі 60 000 грн та 2/3 частки вартості гаража із земельною ділянкою у розмірі 100 000 грн, із припиненням її права спільної сумісної власності на вказане майно.
07.03.2025 на адресу суду від позивача за первісним позовом надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи в якості доказів запит ОСОБА_1 від 07.02.2025 до ОСББ «Старий Боздош» та видану Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Старий Боздош» довідку №6 від 04.032025.
А також позивач направив до суду відповідь на відзив, у якій зазначає, що не погоджується із викладеними у відзиві запереченнями, доводами та обставинами, а також із доказами на їх підтвердження, вважає їх такими, що підлягають відхиленню з огляду на наступне.
У відповіді на відзив позивач зазначає, що заперечення відповідача не спростовують доводів позовної заяви та є безпідставними і такими, що не відповідають суті спірних правовідносин.
Також позивач за первісним позовом вказує, що надані відповідачем докази спростовуються матеріалами справи, зокрема довідкою ОСББ «СТАРИЙ БОЗДОШ» від 04.03.2025 № 6, яка ставить під сумнів достовірність довідки ОСББ «СТАРИЙ БОЗДОШ» № 2 від 14.01.2025.
Крім того, позивач за первісним позовом зазначає, що посилання відповідача на судову практику є необґрунтованими, оскільки наведені рішення ухвалені за інших фактичних обставин, які не стосуються даної справи.
14.03.2025 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості частки майна прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної власності на квартиру, встановлення права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні житлом. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.
В квітні 2025 року позивач за первісним позовом направив на адресу суду клопотання про врахування судом під час розгляду справи №308/19329/24 висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
05.05.2025 від представника – адвоката Пайда Марка Івановича, який діє в інтересах позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_3 , надійшло клопотання про витребування доказів.
У клопотанні зазначено, що у зустрічному позові позивач просить визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя автомобіль ВАЗ 210934-20, державний номер НОМЕР_3 , VIN-код НОМЕР_4 , а також гараж із земельною ділянкою, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .
Представник позивача за зустрічним позовом зазначає, що вказане майно набуте під час шлюбу за спільні кошти, у зв`язку з чим відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України діє презумпція спільності майна подружжя.
Разом із тим зазначається, що позивач за зустрічним позовом позбавлена можливості самостійно отримати правовстановлюючі документи на зазначене майно, оскільки вони перебувають у володінні відповідача.
Також вказано, що з метою отримання відповідних доказів було направлено адвокатський запит до сервісного центру МВС щодо реєстрації транспортного засобу, однак у наданні інформації відмовлено з підстав відсутності належного підтвердження повноважень щодо власника. Інші звернення до відповідача щодо надання документів залишилися без відповіді.
У зв`язку з цим представник позивача просить суд витребувати у відповідача правовстановлюючі документи на автомобіль та гараж із земельною ділянкою, а також встановити строк для їх подання.
03.12.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної власності на квартиру, встановлення права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні житлом та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості частки майна. Призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено порядок дослідження доказів: надання вступного слова учасникам справи, з`ясування обставин, на які учасники посилаються як на вимогу своїх підстав та заперечень, дослідження письмових доказів. 
У судове засідання з`явився позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Зустрічний позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, вважаючи заявлені вимоги безпідставними та такими, що не підтверджені належними і достатніми доказами.
У судове засідання з`явився представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні заперечив проти задоволення первісного позову, просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та зустрічному позові. Зустрічний позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Згідно з частинами першої, третьої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України) або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Статтею 71 СК України передбачено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені уст. 57 СК України.
Згідно з п. 3 ч. 1ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
У разі відсутності між подружжям шлюбного договору, правовий режим їхнього майна визначається положеннями сімейного законодавства, згідно з яким подружжя не може односторонньо змінювати встановлений законом правовий режим на власний розсуд. Проте подружжя не позбавлене права вчиняти будь-які дії щодо придбаного за час шлюбу майна, у тому числі і поділити його між собою у будь-яких частках. Головним принципом прав подружжя на майно є принцип спільності всього майна, набутого за час шлюбу.
Судом встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, презумпція спільної сумісної власності на які відповідачем під час розгляду справи не була спростована належними та допустимими доказами.
Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Судом встановлено, що Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду щодо спірної квартири, яка є об`єктом спільної сумісної власності сторін, набутими під час перебування у шлюбі.
Як вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.12.2003, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та актовим записом №311 від 27.12.2003, складеним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дзержинського міського управління юстиції у Донецькій області.
Рішенням Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у справі №308/10500/24 від 10.09.2024 шлюб між сторонами розірвано.
Судом також встановлено, що під час перебування у шлюбі, а саме у грудні 2017 року, сторонами була придбана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири серія НИМТ №359773, зареєстрована в реєстрі за № 390, де зазначено, що покупцем вище згаданою квартири є ОСОБА_5 . Право власності на вказану квартиру зареєстроване за відповідачкою, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №107466927 від 13.12.2017.
Разом з тим, судом встановлено, що спірна квартира була набута сторонами у період шлюбу за спільні кошти подружжя. Доказів того, що квартира придбана за особисті кошти відповідача або належить до особистої приватної власності, суду не надано. Шлюбний договір між сторонами не укладався.
Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин між сторонами виник спір щодо користування спірною квартирою. Позивач фактично не проживає у квартирі з січня 2024 року, посилаючись на перешкоди у користуванні житлом з боку відповідачки. Доказів добровільного врегулювання сторонами порядку користування квартирою матеріали справи не містять.
З наданого суду звіту про оцінку нерухомого майна: висновок про вартість об`єкта оцінки від 10.10.2024 складеного експертом ОСОБА_6 ТОВ «Нерухомість Дельта», ринкова вартість квартири житлової 2-х кімнатної квартири загальною площею 50,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , складає: 1 798 100 грн. без ПДВ.
З огляду на технічні характеристики квартири, а саме наявність двох ізольованих житлових кімнат, суд дійшов висновку, що встановлення порядку користування квартирою між співвласниками є можливим та не порушує прав сторін.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за сторонами права власності по частці за кожним у спірній квартирі, встановлення порядку користування житлом та усунення перешкод у користуванні квартирою є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Щодо доводів відповідача за первісним позовом, суд зазначає наступне.
Посилання відповідачки ОСОБА_3 на те, що позивач не забезпечував належного матеріального утримання сім`ї та дитини, суд оцінює критично, оскільки самі по собі такі обставини не є безумовною підставою для відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному майні. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про умисне ухилення позивача від участі у матеріальному забезпеченні сім`ї або про наявність інших істотних обставин, передбачених статтею 70 Сімейного кодексу України, відповідачкою суду не надано.
Доводи відповідачки щодо одноосібного використання позивачем спільних грошових коштів у сумі 5000 доларів США також не знайшли свого належного підтвердження під час судового розгляду, оскільки матеріали справи не містять належних доказів існування вказаних заощаджень, їх розміру, джерела походження та використання позивачем всупереч інтересам сім`ї.
Посилання відповідачки за первісним позовом на те, що після придбання квартири витрати на її утримання та оплату житлово-комунальних послуг здійснювалися виключно нею, не спростовують правового режиму спірного майна як спільної сумісної власності подружжя та не впливають на визначення часток сторін у праві власності на квартиру.
Суд також враховує, що проживання у спірній квартирі батьків відповідачки та повнолітньої доньки сторін не є обставиною, яка відповідно до вимог закону може бути підставою для збільшення частки одного із подружжя у праві власності на спірне майно.
Щодо доводів відповідачки про неможливість встановлення порядку користування квартирою, суд виходить із того, що квартира складається з двох ізольованих житлових кімнат, що дає можливість визначити порядок користування нею між співвласниками з урахуванням принципу рівності їх прав.
Посилання відповідачки на державні будівельні норми України В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» суд вважає безпідставними, оскільки зазначені норми регулюють питання проектування та будівництва житлових приміщень і не виключають можливості визначення судом порядку користування вже існуючим житловим приміщенням між співвласниками.
Таким чином, наведені відповідачкою доводи не спростовують встановлених судом обставин щодо набуття сторонами спірної квартири під час шлюбу за спільні кошти подружжя та не є підставою для відмови у задоволенні первісного позову.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08лютого 2022року у справі №209/3085/20(провадження № 14-182цс21(п.п.27-36)звернула увагу на те,якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням (постанова Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 522/17831/20).
Щодо зустрічної позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості частки майна, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом, гараж, розташований по АДРЕСА_3 , знаходиться у гаражному кооперативі. Разом з тим, належних та достатніх доказів, які б підтверджували виникнення у сторін права приватної власності на вказаний гараж та земельну ділянку, матеріали справи не містять. Відомостей про державну реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно суду не надано.
За таких обставин суд приходить до висновку, що заявлені вимоги щодо визнання гаража із земельною ділянкою об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділу задоволенню не підлягають.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
За висновками, викладеними у Постанові Верховного суду від 07 червня 2023 року по справі № 344/7436/19: Верховний Суд ураховує, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71СК України). У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію.
Тобто, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі.
Судом встановлено, що у 2019 році сторонами під час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі - продажу набуто спірний автомобіль марки «ВАЗ» , модель «210934-20», зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 , який був зареєстрований на ОСОБА_1 . 
Як вбачається з матеріалів справи, вказаний транспортний засіб був проданий на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №3245/2024/4548838 від 07.05.2024 за ціною 16 000,00 грн, що підтверджується наданою суду копією зазначеного договору та відомостями із застосунку «Дія».
Отже, оскільки транспортний засіб придбано під час перебування сторін у шлюбі, такий є спільною сумісною власністю подружжя.
Жодних належних та достатніх доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль було придбано за особисті кошти одного із сторін суду не надано. Більше того, відповідач у судовому засіданні погоджувався із тим, що спірний автомобіль придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя.
Отже, такий автомобіль являється спільним майном подружжя. Проте, даний автомобіль був відчужений відповідачем за зустрічним позовом без згоди позивачки, у зв`язку з чим вона просить стягнути на її користь відповідну компенсацію.
Поділ майна подружжя з виплатою грошової компенсації за припинення частки регулюється статтею 364 ЦК України.
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу) співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, де про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач (висновок Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2019 року (справа №465/2585/14)).
Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Верховний Суд у постанові від 21 січня 2026 року у справі № 693/400/24 зазначив, що відмовляючи в задоволені позову щодо стягнення компенсації половини вартості відчуженого відповідачем автомобіля, у справі про поділ майна подружжя суди помилково виходили з того, що неоскарження позивачкою договору купівлі-продажу автомобіля може бути підставою для відмови у задоволенні вимоги про стягнення половини його вартості. Суди не звернули уваги на те, що законодавство надає можливість обрання способу захисту прав одного з подружжя, а саме: пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору , якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном або у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. Таким чином, Верховний Суд констатував порушення судами норм матеріального права, оскільки у справі, що переглядалась, висновки судів про те, що позивачка не оспорювала договір купівлі-продажу автомобіля, є підставою для відмови у позові про стягнення компенсації вартості відчуженого без її згоди майна, як підстави обрання неефективного способу захисту, суперечать положенням статті 16 ЦК України.
За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).
Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти (докази протилежного відсутні), то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому вважає за доцільне визнати за ОСОБА_3 право власності на частину спірного автомобіля марки «ВАЗ» , модель «210934-20», зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 , та, відповідно, припинення права власності ОСОБА_3 на частину вказаного авто.
Визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного автомобіля, суд виходить із того, що відповідно до принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного процесу саме сторони зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.
Як встановлено судом, договір купівлі-продажу транспортного засобу містить відомості про вартість автомобіля у розмірі 16 000,00 грн. Водночас суд критично оцінює зазначену суму, оскільки вона суттєво відрізняється від середньої ринкової вартості аналогічних транспортних засобів та не підтверджена іншими належними доказами фактичної ринкової вартості автомобіля на момент розгляду справи.
Разом з тим, іншого доказу ринкової вартості спірного транспортного засобу сторонами суду не надано.
Суд враховує пояснення та доводи ОСОБА_3 щодо орієнтовної вартості автомобіля, підтверджені даними з відкритих джерел (із сайту оголошення про продаж аналогічних транспортних засобів), згідно з якими ринкова вартість автомобіля становить близько 90 000 грн.
Оцінивши в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що саме зазначена сума більшою мірою відповідає ринковій вартості спірного транспортного засобу та може бути взята судом до уваги як розрахункова база для визначення компенсації.
Враховуючи, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та виходячи з принципу рівності часток, суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації у розмірі 1/2 вартості автомобіля, що становить 45 000 грн.
Підстав для відступу від рівності часток судом не встановлено.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково, суд дійшов висновку про необхідність покладення судових витрат на сторони з урахуванням результатів вирішення спору.
З огляду на викладене, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 16 351,20 грн.
Крім того, витрати, пов`язані з проведенням оцінки нерухомого майна у розмірі 2 500,00 грн, є документально підтвердженими судовими витратами, необхідними для розгляду справи, у зв`язку з чим підлягають стягненню з відповідача за певісним позовом на користь позивача.
На підставі викладеного та керуючись.60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 183, 355, 356, 364, 368, 370, 372 ЦК України, ст. ст. 2, 10, 76, 77, 81, 89, 141, 265, 354 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної власності на квартиру, встановлення права користування приміщеннями квартири та усунення перешкод в користуванні житла - задовольнити.
Визначити частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у розмірі по 1/2 частці за кожним; 
встановити наступний порядок користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 : 
ОСОБА_3 виділити у користування ізольовану житлову кімнату площею 17,2 кв.м та балкон площею 1,0 кв.м, вихід до якого здійснюється з вказаної кімнати;
ОСОБА_1 виділити у користування ізольовану житлову кімнату площею 10,5 кв.м та балкон площею 1,0 кв.м, вихід до якого здійснюється з вказаної кімнати;
Підсобні приміщення квартири, а саме: кухню площею 9,0 кв.м, коридор площею 6,6 кв.м, ванну кімнату площею 3,6 кв.м та вбиральню площею 1,1 кв.м, залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Зобов`язати відповідача ОСОБА_3 не чинити перешкод позивачу ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням, а саме: кімнатою (площа 10.5 кв.м.) та балконом (площа 1,0 кв.м.), до якого є вхід з цієї кімнати; приміщеннями загального користування квартири: кухнею (площею 9,0 кв.м.), коридором (площа 6.6 кв. м.), ванною кімнатою (площа 3.6 кв.м.), вбиральнею (площа 1,1 кв.м.); та надати позивачу ключі від замку до вказаної квартири.
Стягнути судовий збір з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в розмірі 16 351,20 грн. (шістнадцять тисяч триста п`ятдесят одну гривню 20 копійок).
Стягнути витрати пов`язані з проведеною оцінкою нерухомого майна з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в розмірі 2 500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень 00 копійок).
Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості частки майна задовольнити частково. 
Визнати автомобіль марки «ВАЗ», модель «210934-20», зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 45 000,00 грн. (сорок п`ять тисяч гривень 00 копійок) в якості компенсації частки вартості автомобіля марки «ВАЗ», модель «210934-20», зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код : НОМЕР_2 , припинивши при цьому право спільної сумісної власності ОСОБА_3 , на вказаний транспортний засіб.
В задоволені решти позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст рішення складено 25.05.2026 року

Сторони у справі:
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .
Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Суддя       І.О. Шепетко