ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 922/597/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.
за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,
представників учасників справи:
прокурор - Єреп В.В. (посв. від 01.03.2023 № 076373), 
позивача-1 - Балаклійської міської військової адміністрації Ізюмського району Харківської області - не з`явилися,
позивача-2 - Північно-Східного офісу Державної аудиторської служби України - не з`явилися,
відповідача-1 - комунального некомерційного підприємства Балаклійської міської ради Харківської - не з`явилися,
відповідача-2 - товариства з обмеженою відповідальністю "Вольтар" - не з`явилися,
третьої особи - Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України - не з`явилися,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури (далі - обласний прокурор)
на рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 (суддя Жигалкін І.П.) та
постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.02.2026 (головуючий суддя: Гетьман Р.А., судді: Склярук О.І. і Хачатрян В.С.)
у справі № 922/597/24
за позовом Ізюмської окружної прокуратури Харківської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі:
1) Балаклійської міської військової адміністрації Ізюмського району Харківської області (далі - Військова адміністрація);
2) Північно-Східного офісу Державної аудиторської служби України (далі - Держаудитслужба)
до: 1) комунального некомерційного підприємства Балаклійської міської ради Харківської області "Балаклійська клінічна багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування" (далі - Лікарня);
2) товариства з обмеженою відповідальністю "Вольтар" (далі - Товариство),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів - Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (далі - АМК),
про визнання недійсним рішення.
За результатами розгляду касаційної скарг Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Прокурор в інтересах держави в особі Військової адміністрації та Держаудитслужби звернувся до суду з позовом до Лікарні та Товариства про (з урахуванням заяви про зміну предмета позову, прийнятої судом):
- визнання недійсним договору про закупівлю № 3 від 06.01.2017 (далі - Договір), укладеного Лікарнею та Товариством;
- стягнення з Товариства на користь Лікарні (код ЄДРПОУ 02003793) суми у розмірі 329 500,00 грн, а з Лікарні (код ЄДРПОУ 02003793) одержаної неню за рішенням суду суми у розмірі 329 500,00 грн стягнути в дохід держави.
Позов обґрунтовано тим, що, приймаючи участь у публічній закупівлі, Товариство порушило законодавство про захист економічної конкуренції шляхом вчинення антиконкурентних узгоджених дій із товариством з обмеженою відповідальністю "Аліус-Фарм" (далі - ТОВ "Аліус-Фарм"), які спрямовані на спотворення результатів тендера (ідентифікатор публічної закупівлі: UA-2016-12-01-001230-с), що встановлено рішенням АМК від 11.08.2020 № 70/76-р/к у справі № 3/01-83-19. За наслідком визнання Товариства переможцем у такій публічній закупівлі останнє уклало із Лікарнею Договір на неконкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, нівелює мету проведення конкурентної процедури закупівлі та загалом негативно впливає на економічні процеси в державі і суспільстві. За таких обставин Договір, укладений за результатами відкритих торгів на неконкурентній основі, підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Із посиланням на частину третю статті 228 ЦК України прокурор просить застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину, який, на його думку, суперечить інтересам держави та суспільства, та стягнути з Товариства на користь Лікарні кошти, сплачені останньою на виконання Договору, у розмірі 329 500,00 грн, а отримані Лікарнею за рішенням суду кошти у зазначеному розмірі - стягнути в дохід держави.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.06.2024, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 05.02.2026, у задоволенні позову відмовлено повністю.
За висновками судів попередніх інстанцій, матеріалами справи підтверджено наявність підстав для представництва прокурором законних інтересів держави в особі Військової адміністрації, яка наразі виконує функції Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області. Водночас, Держаудитслужба не проводила моніторинг спірної процедури закупівлі та не виявляла порушення законодавства у спірних правовідносинах, відтак у неї не виникло право на звернення до суду із цим позовом. Тому, як вважали суди, у спірних правовідносинах Держаудитслужба не набула статусу позивача. 
За наслідками розгляду справи по суті позовних вимог, суди виснували, що лише сам факт вчинення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній процедурі закупівлі, встановлений рішенням АМК, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений саме з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Так, суди виходили з того, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність такого правочину інтересам держави і суспільства. Для визнання недійсним правочину на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства. Проте, як виснували суди, матеріали справи не містять відомостей про наявність інших потенційних учасників спірної закупівлі, які б могли задовольнити потреби замовника за менші кошти і прокурором не надано доказів наявності на ринку на час проведення спірної процедури закупівлі більш вигідних для замовника цінових пропозицій, як і не надано доказів того, що тендерна пропозиція була подана із завищенням ціни або того, що аналогічні послуги могли бути виконані з використанням менших ресурсів. Крім того, судами враховано, що умови оспорюваного Договору були виконані його сторонами у повному обсязі, Договір є виконаним, що не заперечується жодним з учасників спору.
На підтвердження своєї позиції апеляційний суд додатково послався на висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду (далі - ОП КГС ВС), викладені у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, до закінчення розгляду якої зупинялося апеляційне провадження у цій справі № 922/597/24.
Не погоджуючись із рішенням і постановою судів попередніх інстанції, обласний прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема, статей 13, 73, 76-79, 86, 236 ГПК України та неправильне застосування норм матеріального права, а саме: статей 15, 16, 203, 215, частини третьої статті 228 ЦК України та статті 5 Закону України "Про публічні закупівлі", зазначає про необхідність відступлення від висновку ОП КГС ВС щодо застосування норми частини третьої статті 228 ЦК України, викладеного у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, врахованого судами у прийнятті оскаржуваних судових рішень.
Просить скасувати оскаржувані рішення і постанову судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про задоволення позову.
Від учасників справи відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили.
Від скаржника 29.04.2026 до Верховного Суду надійшло клопотання про передачу справи № 922/597/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі - ВП ВС) на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України. Клопотання мотивовано тим, що справа № 922/597/24 містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Суд протокольною ухвалою від 03.03.2026 постановив розглядати клопотання скаржника про передачу справи на розгляд ВП ВС спільно з доводами касаційної скарги.
Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.12.2016 в електронній системі закупівель Лікарнею опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів із закупівлі медичного обладнання, ідентифікатор публічної закупівлі: UA-2016-12-01-001230-с, доступне за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2016-12-01-001230-с. Очікувана вартість предмета закупівлі становила 330 000,00 грн.
Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подали два суб`єкти господарювання: Товариство та ТОВ "Аліус-Фарм", що підтверджується формою реєстру отриманих пропозицій, де тендерна пропозиція: Товариства становила 329 500,00 грн, а у ТОВ "Аліус-Фарм" - 330 000,00 грн; їх пропозиції упродовж аукціону не змінювалися. Ураховуючи, що найбільш економічно вигідною виявилася тендерна пропозиція Товариства, електронною системою закупівель автоматично визначено цього учасника, цінова пропозиція якого є найбільш економічно вигідною, що підтверджується формою протоколу розкриття тендерних пропозицій.
За наслідками проведення процедури закупівлі, рішенням тендерного комітету Лікарні, оформленим протоколом № 130 від 20.12.2016, визнано переможцем і акцептовано пропозицію Товариства, яка відповідала вимогам тендерної документації замовника та мала ціну 329 500,00 грн. В електронній системі закупівель опубліковано повідомлення про намір укласти договір.
Лікарня (замовник) і Товариство (учасник) 06.01.2017 уклали Договір, за умовами якого учасник зобов`язався у 2017 році поставити замовнику колоноскоп біопсійний з волоконною оптикою герметичний КБ-ВО-Г-20 (13,6) - "ЛОМО" (ДК 016:2010: 32.50.1 - Інструменти і прилади медичні, хірургічні та стоматологічні; ДК 021:2015:33168100-6 - Ендоскопи), вартість якого складає 329 500,00 грн, в т.ч. ПДВ 21 556,07 грн.
На момент звернення прокурора з цим позовом умови Договору виконані його сторонами у повному обсязі, що не заперечується жодною із сторін спору.
За даними державного веб-порталу про використання розпорядниками та одержувачами публічних коштів державного та місцевих бюджетів (https://spending.gov.ua/new/transactions/search) Лікарня на користь Товариства за Договором сплатила 329 500,00 грн, які перераховано 08.02.2017, трансакція № 43930562.
Лікарня 08.02.2017 отримала від Товариства обладнання за Договором.
У подальшому, рішенням Адміністративної колегії АМК від 11.08.2020 № 70/76-р/к у справі № 3/01-83-19 визнано, що Товариство і ТОВ "Аліус-Фарм" вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів шляхом погодження своєї поведінки під час підготовки тендерних пропозицій та участі у процедурі закупівлі, проведеної Лікарнею, "Колоноскоп ДК 021:2015: 33168100-6 - Ендоскопи ДК 016:2010: 32.50.1 - Інструменти і прилади медичні, хірургічні та стоматологічні" (ідентифікатор закупівлі в системі "Prozorro": UA- 2016-12-01-001230-с).
Ураховуючи наведене, Адміністративна колегія АМК дійшла висновку, що узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, Товариство і ТОВ "Аліус-Фарм" тим самим усунули конкуренцію та змагальність між собою, а отже спотворили результат проведених торгів UA-2016-12-01-001230-с, порушивши право замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, а відтак, вчинили антиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України "Про захист економічної конкуренції".
Оцінюючи листування прокурора з позивачами, визначеними ним при зверненні з цим позовом, щодо наявності підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах, суди обох попередніх інстанцій виснували доведеність обставин дотримання прокурором вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення про наявність виявлених порушень уповноваженого органу, яким, за висновком судів, у спірних правовідносинах є Військова адміністрація, яка виконує функції органу місцевого самоврядування та органу державної влади на відповідній території.
Водночас, із посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, від 07.11.2018 у справі № 820/8558/15 та від 03.10.2018 у справі № 804/8443/16, суди зазначали, що звернення до суду в інтересах держави в особі органів Держаудитслужби можливе лише у випадку незабезпечення підконтрольними їй установами вимог щодо усунення порушень законодавства з питань збереження і використання активів, виявлених під час здійснення державного фінансового контролю, а за відсутності таких обставин, органи Держаудитслужби не набувають статусу позивача.
З урахуванням цього суди визнали необґрунтованим визначення прокурором Держаудитслужби в якості позивача-2 у цій справі, оскільки остання не проводила моніторинг спірної процедури закупівлі та не виявляла порушення законодавства у спірних правовідносинах, відтак, за висновками судів, у неї не виникло право на звернення до суду із позовом у цій справі.
За результатами розгляду справи по суті позовних вимог суди попередніх інстанцій також дійшли єдиного висновку про відмову в позові, виснувавши недоведеність підстав для визнання оспорюваного Договору недійсними, як такого, що вчинений саме з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, з огляду на таке.
Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України "Про публічні закупівлі", метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Відповідно до пункту 1 частини першої, частини п`ятої статті 5 зазначеного Закону закупівлі здійснюються за принципом добросовісної конкуренції серед учасників. Замовники, учасники процедур закупівлі, суб`єкти оскарження, а також їхні представники повинні добросовісно користуватися своїми правами, визначеними цим Законом.
Правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності визначені Законом України "Про захист економічної конкуренції", який спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.
За визначенням статті 1 наведеного Закону, економічна конкуренція (конкуренція) - змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.
Суб`єкти господарювання, органи влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію (частина друга статті 4 Закону України "Про захист економічної конкуренції").
За приписами частини першої, пункту 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції. Антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів.
Порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні узгоджені дії (пункт 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції").
Суди зазначали, що обставини вчинення Товариством порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів публічної закупівлі медичного обладнання (ідентифікатор закупівлі UA-2016-12-01-001230-c), проведеної Лікарнею, підтверджується рішенням Адміністративної колегії АМК від 11.08.2020 № 70/76-р/к у справі № 3/01-83-19.
Водночас, за позицією судів, лише сам факт вчинення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням АМК, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (частина третя статті 228 ЦК України). Суди зауважили, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, допущені під час укладення правочину, мають своїм наслідком його невідповідність інтересам держави і суспільства. Для визнання недійсним правочину на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.
У контексті стверджуваного прокурором порушення законодавства у сфері публічних закупівель, суди попередніх інстанцій звернули увагу на встановлені законодавством наслідки такого порушення.
Так, пунктом 4 частини першої статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі" встановлено, що замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини другої статті 40 цього Закону) в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
Окрім того, за порушення законодавства про захист економічної конкуренції Законом України "Про захист економічної конкуренції" передбачена відповідальність, зокрема, за порушення, визначене пунктами 1, 2 та 4 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи (стаття 51, частина друга статті 52 Закону).
За висновком судів, саме у вказаний спосіб держава гарантує розвиток добросовісної конкуренції, забезпечує ефективність правового регулювання сфери публічних закупівель, прозорість процедур. При цьому позбавлення суб`єкта господарювання права протягом трьох років брати участь у процедурах закупівель є тим запобіжчиком, за допомогою якого держава усуває недобросовісних суб`єктів господарювання від можливості мати доступ до публічних коштів.
У контексті цього судами з`ясовано, що за порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини рішення Адміністративної колегії АМК від 11.08.2020 № 70/76-р/к у справі № 3/01-83-19 визнано, що Товариство та ТОВ "Аліус-Фарм" вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів шляхом погодження своєї поведінки під час підготовки тендерних пропозицій та участі у процедурі закупівлі, проведеної Лікарнею. За порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення накладено на Товариство штраф у розмірі 68 000,00 грн; за порушення, зазначене в пункті 4 резолютивної частини рішення, накладено на Товариство штраф у розмірі 68 000,00 грн; за порушення, зазначене в пункті 7 резолютивної частини рішення, накладено на Товариство штраф у розмірі 68 000,00 грн; за порушення, зазначене в пункті 10 резолютивної частини рішення, накладено на Товариство штраф у розмірі 68 000,00 грн. 
Отже, Товариством понесена відповідальність за вчинене ним порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Окрім того, обґрунтовуючи свою відмову в позові, суди звернули увагу на те, що:
- умови оспорюваного Договору виконані його сторонами у повному обсязі, Договір є виконаним;
- Лікарнею 08.02.2017 отримано від Товариства обладнання за Договором та підтверджено його працездатність. За доводами Лікарні, за період з 08.02.2017 до 02.03.2022 було проведено значну кількість діагностичних досліджень за його допомогою та надано своєчасно і якісно медичну допомогу громадянам України, тобто обладнання працювало до окупації м. Балаклія Харківської області військами Російської Федерації 02.03.2022;
- матеріали справи не містять відомостей про наявність інших потенційних учасників спірної закупівлі, які б могли задовольнити потреби замовника за менші кошти;
- прокурором не надано доказів наявності на ринку на час проведення спірної закупівлі більш вигідних для замовника цінових пропозицій, як і не надано доказів того, що тендерна пропозиція була подана із завищенням ціни або того, що аналогічні послуги могли бути виконані з використанням менших ресурсів.
Суди визнали за можливе частково погодитися із доводами прокурора про те, що укладений відповідачами Договір не відповідає в повній мірі основним принципам закупівель за публічні кошти, проте виснували відсутність підстави вважати, що оспорюваний правочин не відповідає інтересам держави і суспільства у відповідності до статті 228 ЦК України.
Так, за висновками судів:
- прокурором не доведено належними та допустимими доказами, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного договору про закупівлю за результатами проведення відкритих торгів із закупівлі Обладнання, наявність протиправних наслідків, а також наявність умислу (наміру) у сторін саме на укладення договору, що суперечить інтересам держави і суспільства;
- прокурор не обґрунтував належними та допустимими доказами відповідність Договору про закупівлю ознакам, які б свідчили про посягання на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства;
- рішення Адміністративної колегії АМК від 11.08.2020 № 70/76-р/к у справі № 3/01-83-19, на яке прокурор посилається в обґрунтування своїх доводів про порушення інтересів держави і суспільства, не підтверджує таких обставин, оскільки судом не встановлено умислу з боку Товариства на вчинення дій, що суперечать саме інтересам держави і суспільства.
Суди також звернули увагу прокурора на наслідки задоволення заявленого ним позову в контексті захисту інтересів держави у спірних правовідносинах:
- наслідком визнання недійсними правочину є реституція - повернення сторін у попередній стан, коли кожна із сторін має повернути іншій стороні все, що вона отримала за недійсним правочином (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України);
- Лікарня, придбавши на відкритих (спірних) торгах відповідне майно, сплатила за нього покупну ціну в розмірі 329 500,00 грн;
- у разі задоволення розглядуваного позову на державу Україна в особі її органів, що брали участь в укладенні на спірних торгах Договору, був би покладений обов`язок повернути ці кошти Товариству в повному обсязі, причому з можливим нарахуванням процентів річних та інфляційних втрат за період безпідставного їх утримання. Отже, якщо позов прокурора у розглядуваній справі був би задоволений, то Державі Україна було б завдано прямої матеріальної шкоди у розмірі більшому ніж на момент проведення відкритих торгів, що випливає у сумі різниці між вартістю майна, яке було б витребувано на користь Держави Україна за позовом прокурора та сумою покупної ціни цього майна, сплаченої Лікарнею, обов`язок повернути яку в силу закону набула б держава Україна;
- прокурор чітких пояснень того, в чому саме буде полягати захист майнових інтересів держави Україна в контексті цих обставин розглядуваного спору не надав.
На підтвердження своєї позиції апеляційний суд додатково послався на висновки ОП КГС ВС, викладені у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, до закінчення розгляду якої зупинялося апеляційне провадження у цій справі № 922/597/24.
Так, у справі № 922/3456/23 керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради та Держаудитслужби звернувся з позовом до спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради та приватного підприємства "ЛСВ Моноліт" про визнання недійсним рішення тендерного комітету, договору про закупівлю товарів та стягнення коштів.
Позов обґрунтовано тим, що в наслідок антиконкурентних узгоджених дій відповідача-2 із приватним підприємством "Будерія" при участі у тендері (торгах), проведеному відповідачем-1, відповідач-2 порушив законодавство про захист економічної конкуренції шляхом спотворення результатів тендера (торгів) та укладення договору на неконкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель. За таких обставин, рішення тендерного комітету, оформлене протоколом від 13.11.2019 № 338, та договір, укладений за результатами відкритих торгів, підлягають визнанню недійсними відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України. Посилаючись на частину третю статті 228 ЦК України прокурор просив застосувати наслідки недійсності укладеного договору, що суперечить інтересам держави та суспільства, та стягнути з відповідача-2 на користь відповідача-1 кошти, сплачені останнім на виконання договору, у розмірі 2 370 000,00 грн, а далі отримані відповідачем-1 за рішенням суду кошти у вказаному розмірі - стягнути в дохід держави.
Суди першої та апеляційної інстанції позов задовольнили.
У межах зазначеної справи № 922/3456/23 ОП КГС ВС вирішувалося питання того, чи підлягає застосуванню до спірних відносин частина третя статті 228 ЦК України, тобто чи є укладений правочин (договір на закупівлю світильників та освітлюваної арматури), таким що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, стаття 52 Закону "Про захист економічної конкуренції").
За наслідками розгляду справи № 922/3456/23, ОП КГС ВС у постанові від 19.12.2025, уточнила висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України та зазначила, зокрема, таке:
"…При визначенні підстав для застосування частини третьої статті 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції".
"Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення".
"Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява № 75414/10). Заявник ( ОСОБА_1 ) разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (статті 1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей статті 1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором".
"Для застосування приписів частини третьої статті 228 ЦК України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, а стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі".
"Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 ЦК України".
"Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства".
"Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною третьою статті 228 ЦК України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції".
"Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми частини третьої статті 228 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та частини третьої цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави";
"Отже, колегія суддів у справі № 911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування частини третьої статті 228 ЦК України як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи)".
Тим не менше, Об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, частина третя статті 228 ЦК України так і не була виключена з ЦК України, хоча її аналог у ГК (стаття 208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК України) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним".
Також ОП КГС ВС виснувала, що за умови застосування відповідних приписів частини третьої статті 228 ЦК України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника, оскільки:
"по-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було;
по-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom")".
ОП КГС ВС зазначила, що "…. як у справі, яка переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі № 922/3456/23 - з ПП "ЛСВ "Моноліт" на корить СКП "Харківзеленбуд").
СКП "Харківзеленбуд" неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування ч.3 ст.228 ЦК України всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони".
Відтак, ОП КГС ВС у справі № 922/3456/23 дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю товарів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України та про стягнення з відповідача-2 на користь відповідача-1 2 370 000 грн, а з відповідача-1 одержаних ним за рішенням суду 2 370 000 грн в дохід держави.
Як убачається, зокрема, зі змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції врахував висновки ОП КГС ВС щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України, викладені у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, яка за критеріями подібності правовідносин, визначеними ВП ВС в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, є подібною до цієї справи, яка розглядається № 922/597/24.
Відповідає зазначеним висновкам і оскаржуване рішення суду першої інстанції, яке за наслідками апеляційного перегляду залишено судом апеляційної інстанції без змін.
Отже, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що застосування судами першої та апеляційної інстанції норми права (частина третя статті 228 ЦК України) узгоджується з її правозастосуванням, яке застосовано ОП КГС ВС, висновок якої викладено у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
Натомість обласний прокурор не погоджується із рішеннями судів попередніх інстанцій та, посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
За доводами скаржника:
- укладення договору за результатами процедури закупівлі, проведеної на неконкурентних засадах внаслідок вчинення її учасниками антиконкурентних узгоджених дій суперечить принципам добросовісної конкуренції, порушує інтереси держави та суспільства і не забезпечує ефективного використання бюджетних коштів. За таких обставин відповідний правочин підлягає оцінці з позиції статей 203, 215, 228 ЦК України як такий, що може бути визнаний судом недійсним з мотивів його суперечності інтересам держави і суспільства;
- оцінка допущених порушень конкурентного законодавства з точки зору наявності/відсутності шкоди, обумовленої укладенням договору за наслідками проведення процедури закупівлі на неконкурентних засадах, на думку скаржника, нівелює вимоги законодавства про публічні закупівлі, призводить до незаконного визначення переможців, і, як наслідок, створює загрозу економічній безпеці держави, порушує порядок проведення публічних закупівель, надає підстави для корупційних проявів, ставить одного учасника у нерівне становище поряд з іншими, і не відповідає інтересам держави і суспільства;
- у своїх висновках, викладених у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, ОП КГС ВС обмежила поняття порушення інтересів держави і суспільства наявністю обвинувального вироку, фактично виключивши норму частини третьої статті 228 ЦК України із застосування у цивільних правовідносинах, попри закріплення законодавцем у цій нормі (окремо від кримінальної юстиції) можливості відновити порушене право внаслідок укладення правочинів із такими порушеннями не лише кримінально-правовим шляхом, а й незалежно від результатів кримінального провадження;
- запроваджений ОП КГС ВС підхід до застосування норми частини третьої статті 228 ЦК України не узгоджується із позицією ВП ВС, яка визнала обґрунтованим застосування цієї норми права до цивільних правовідносин, у тому числі щодо суб`єктів господарювання, зокрема, у постановах від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21.
Надаючи оцінку доводам скаржника, Верховний Суд виходить з того, що в силу приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.
Колегія суддів ураховує, що основним завданням Верховного Суду відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення сталості та єдності судової практики.
Також, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
Верховний Суд вважає за необхідне у даній справі звернутися до правових висновків, викладених у постанові ВП ВС від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, такого змісту: "з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання".
Відтак, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
Зважаючи на це, у касаційній скарзі скаржник має обґрунтувати, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.
Суд наголошує, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Верховний Суд зауважує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова ВП ВС від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).
Крім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено ВП ВС у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.
Проте, звертаючись з касаційною скаргою на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного ОП КГС ВС у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, не навів змістовного обґрунтування мотивів і причин такого відступлення, а також не навів вагомих та достатніх аргументів, які б свідчили про помилковість такого висновку. Касаційна скарга не містить фундаментальних обґрунтувань щодо підстави необхідності і причин для відступу від правової позиції, яка міститься у зазначеній постанові ОП КГС ВС.
Доводи скаржника фактично зводяться до незгоди із здійсненим ОП КГС ВС відступом (шляхом уточнення) від попередніх висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23 та від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України, а не із наявністю обґрунтованих мотивів для відступлення від висновку ОП КГС ВС у зазначеній постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
Проте, мотиви свого відступлення ОП КГС ВС навела у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, а висновки сформовані, як раз, виходячи з ґрунтовного аналізу правової природи санкції, передбаченою нормою частини третьої статті 228 ЦК України, у тому числі у контексті практики ЄСПЛ.
ОП КГС ВС при уточненні попередніх висновків Верховного Суду щодо застосування зазначеної норми права, у тому числі, в контексті доводів скаржника, досліджувалися питання щодо:
- правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України;
- відповідності приписів частини третьої статті 228 ЦК України критеріям ЄСПЛ щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
- винної особи;
- добросовісної сторони правочину.
З наведеного скаржником обґрунтування вбачається, що скаржник наводить власне суб`єктивне розуміння та трактування висновків, викладених у зазначеній постанові, а його доводи зводяться виключно до заперечення сформульованого ОП КГС ВС підходу, без спростування мотивів його формування ОП КГС ВС та наведення об`єктивних причин для його перегляду.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави. Інших підстав для касаційного оскарження судових рішень, визначених у частині 2 статті 287 ГПК України скаржником не заявлялося.
Стосовно клопотання скаржника про передачу справи на розгляд ВП ВС, слід зазначити таке.
Прокурор, посилається на те, що справа містить виключну правову проблему щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України та просить Суд передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд ВП ВС відповідно до положень частини п`ятої статті 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право (але не покладає на нього обов`язок) передати справу на розгляд ВП ВС.
Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд ВП ВС, визначена частиною п`ятою статті 302 ГПК України, передбачає наявність виключної правової проблеми, яку містить справа, і вирішення такої проблеми необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Відповідна правова позиція висловлена ВП ВС в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15.
Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень ВП ВС тощо.
Однак справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і ВП ВС, у низці судових рішень (наприклад, від 10.07.2019 у справі № 431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі № 357/13182/18, від 23.06.2020 у справі № 910/8130/17, від 09.07.2020 у справі № 610/1065/18, від 15.09.2020 у справі № 910/32643/15, від 13.10.2020 у справі № 640/17296/19, від 23.10.2020 у справі № 906/677/19, від 14.04.2021 у справі № 757/50105/19, від 22.04.2021 року у справі № 640/6432/19, від 28.04.2021 у справі № 916/1977/20, від 18.05.2021 у справі № 758/733/18), адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.
Разом із тим клопотання про передачу справи на розгляд ВП ВС не містить аргументовано переконливого обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, в тому числі наявності правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у справах з подібними правовідносинами після формування ОП КГС ВС своїх висновків у справі № 922/3456/23; не викладено правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій.
Підсумовуючи наведене вище, Суд наголошує на тому, що питання щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах вже вирішено ОП КГС ВС у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23. Жодних свідчень того, що зазначене судове рішення призвело до правозастосування, яке б зумовлювало потребу направлення цієї справи на розгляд ВП ВС, - немає.
Крім того, провадження у справах, на які посилається скаржник, були зупинені до розгляду ОП КГС ВС справи № 922/3456/23. Тобто, наразі ці судові справи не розглянуті судами, що не свідчить про неоднакове застосування судами частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах.
Отже, заявлене скаржником клопотання не містить належного обґрунтування передачі цієї справи на розгляд ВП ВС, які визначені частиною п`ятою статті 302 ГПК України.
При цьому підстави визначені у клопотанні для передачі справи на розгляд ВП ВС, також зводяться до незгоди прокурора з висновками викладеними у постанові ОП КГС ВС від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України.
Проте, обов`язковою умовою для передачі справи на розгляд ВП ВС є саме незгода з висновком, викладеним у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) саме іншого касаційного суду, в той час як постанова ОП КГС ВС від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 для справи, що розглядається № 922/597/24, є постановою цього ж касаційного суду.
Колегія суддів також враховує, що порушені у касаційній скарзі питання, якими скаржник обґрунтовує як підстави для відступу від висновків ОП КГС ВС, викладених у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, так і передачі цієї справи № 922/597/24 на розгляд ВП ВС, вже частково вже були оцінені ВП ВС, зокрема, у справі № 910/20111/23.
Так, ухвалою від 24.02.2026 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду передав справу № 910/20111/23 на розгляд ВП ВС на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України з подібних до стверджуваних скаржником у цій справі мотивів. 
Так, обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд ВП ВС, колегія суддів зазначила про існування виключної правової проблеми, яка має істотне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права, щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України при вчиненні правочину, що суперечить інтересам держави та суспільства, зокрема, при порушенні суб`єктом господарювання чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, у тому числі законодавства про захист конкуренції.
Передаючи справу № 910/20111/23, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, виходила з того, що:
- наведене у постанові ОП КГС ВС від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 формулювання про те, що застосування частини третьої статті 228 ЦК України можливе лише у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, не сприяє стабільності правозастосування та єдності судової практики у спорах з подібними правовідносинами, оскільки так само не визначає ознак виокремлення таких виключних випадків;
- наявність у суб`єкта господарювання умислу на вчинення антиконкурентних узгоджених дій, порушення принципів закупівлі, порядку її проведення, усвідомлення ним протиправного характеру таких дій та настання відповідних наслідків також свідчить про порушення ним добросовісності ведення господарської діяльності, оскільки останнім було вчинено протиправні дії, узгоджені з іншим учасником публічної закупівлі, задля впливу на її результат (зокрема, на ціну, яку в подальшому буде сплачено з бюджетних коштів), отримання замовлення від держави чи територіальної громади та прибутку від цієї господарської операції;
- застосування передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України правових наслідків недійсності правочинів, укладених за результатами таких закупівель, є співмірним у контексті позбавлення порушника економічної вигоди від вчинення договору, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, позаяк накладений на нього антимонопольними органами штраф такого ефекту не несе;
- у цьому контексті завжди йдеться не лише про порушення законодавства про захист конкуренції, а й безпосередньо Закону України "Про публічні закупівлі", метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Передаючи справу на розгляд ВП ВС, колегія суддів вважала, що наразі виникла потреба у формуванні єдиного та узгодженого підходу до співвідношення публічного інтересу, який полягає у цивільній відповідальності за вчинення антиконкурентних дій, закупівлі товарів, робіт, послуг за кошти державного чи місцевого бюджету за відсутності конкуренції при формальному створенні учасниками тендера фікції її існування, та приватного інтересу осіб, які вчинили антиконкурентні узгоджені дії. Вирішення цієї правової проблеми ВП ВС забезпечить подальший розвиток права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо визначеності в питанні невідповідності правочину інтересам держави та суспільства та застосування відповідних наслідків недійсності такого правочину, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України.
Проте, ухвалою від 08.04.2026 ВП ВС повернула справу № 910/20111/23 відповідній колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду, зазначивши, зокрема, таке:
- доводи про відсутність стабільності правозастосування та єдності судової практики у спорах з подібними правовідносинами не знайшли свого підтвердження, про що свідчить узгоджений підхід Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при застосуванні частини третьої статті 228 ЦК України внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції після ухвалення ОП КГС ВС вказаної вище постанови;
- натомість правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, у справах з подібними правовідносинами не виявлено.
Правові позиції, які викладені у постановах ВП ВС від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 16.04.2025 у справі № 924/971/23 та від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 (на які посилається скаржник), не суперечать сформованим ОП КГС ВС у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 висновкам, оскільки в жодній з наведених справ ВП ВС не висновувала протилежного підходу щодо правової природи санкції, визначеної частиною третьою статті 228 ЦК України.
З огляду на викладене вище відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд ВП ВС, а тому у задоволенні клопотання скаржника слід відмовити.
З огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої, зокрема, пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки за результатами касаційного перегляду Верховним Судом не встановлено неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи порушення ними норм процесуального права, Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги обласного прокурора без задоволення, а рішення і постанови судів попередніх інстанцій - без змін.
Судовий збір, сплачений скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.02.2026 у справі № 922/597/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова