СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/25654/25
пр. № 2/759/3491/26
26 березня 2026 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва 
у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,
секретаря судового засідання Косінської І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:
І. Позиція сторін у справі
у жовтні 2025 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд у порядку поділу майна, визнати право власності за ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКП НОМЕР_1 ) на 1/2 частину однокімнатної квартири загальною площею 36,2 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 1279163180000), а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
Позовні вимоги мотивує тим, що з 20.05.2006 року між сторонами укладено шлюб, в якому за спільні кошти подружжя придбане наступне нерухоме майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ; та набуто на праві спільної сумісної власності 1/3 частини земельної ділянки від площі земельної ділянки 0,423 га, кадастровий номер 3222784200:04:001:0002, розташованої на території Лишнянської сільської ради Макарівського району Київської області. Протягом всього сімейного життя позивач та відповідач спільною працею забезпечували достатній рівень життя сім?ї, за спільні кошти придбали спірну нерухомість, за таких умов поділу в рівних долях кожному, а саме по 1/2 частині, підлягає вищезазначена квартира і, як спільна сумісна власність подружжя, яка зареєстрована на відповідача. Оскільки, наразі у сторін відсутнє взаєморозуміння щодо поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, позивач, змушений звернутись за захистом своїх прав та інтересів до суду. 

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду
відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2025 визначено головуючого суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 55-56).
Ухвалою суду від 30.10.2025 у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у судовому засіданні (а.с. 58-59).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.11.2025 клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено (а.с. 156-157).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.11.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 73).
Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, 26.03.2026 позивач подав до суду заяву про слухання справи у його відсутність (а.с. 243-245).
Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, 26.03.2026 відповідач подала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, у судовому засіданні позовні вимоги визнала (а.с. 246).
Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

ІІІ. Фактичні обставини справи
судом встановлено, що 20.05.2006 між позивачем та відповідачем укладено шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис №498 (а.с. 8).
Згідно договору купівлі-продажу серії ННА 937320, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є., зареєстрованого в реєстрі за №793 від 15.03.2018 року укладеного між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , набуто право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 18-20, 56).
Як вбачається з звіту про оцінку майна від 16.10.2025, проведеного ПП «Актив Інвест», об`єкт оцінки: однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , встановлено ринкову вартість майна 1504179 грн 00 коп. (без ПДВ) (а.с. 22-46).
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області, Дурицьким А.П., зареєстрованого в реєстрі за №3458 від 12.10.2011 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , набуто на праві спільної сумісної власності 1/3 частини земельної ділянки від площі земельної ділянки 0,423 га, кадастровий номер 3222784200:04:001:0002, розташованої на території Лишнянської сільської ради Макарівського району Київської області (а.с. 50-51).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду 
відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно із пунктами 1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.05.2023 у справі № 755/4532/21 (провадження № 61-9534св22).
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК України).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 СК України). У разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18) заначено, що: «у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст. 10, 60 ЦПК України)».
Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи, що відповідач у судовому засіданні визнала позовні вимоги, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. 

V. Розподіл судових витрат
відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 7521 грн 00 коп. за подання позовної заяви до суду і позов суд задовольняє, а тому з відповідача згідно ст. 141 ЦПК України слід стягнути сплачений судовий збір.
На підставі викладеного, керуючись вимогами Конституції України, ст.ст. 3, 57, 60 63, 67, 70, 71, 74 СК України, ст.ст. 15, 16, 364 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-78, 81, 128, 131, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 352, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.
У порядку поділу майна, визнати право власності за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКП НОМЕР_1 ), на 1/2 частину однокімнатної квартири загальною площею 36,2 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 1279163180000).
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 7521 (сім тисяч п`ятсот двадцять одну) грн 00 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Суддя: О.В. Ул`яновська