Справа № 752/9690/25 
Провадження №: 2-а/752/44/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Митрофанової А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції про:
- визнання неправомірними дій поліцейського взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Тернопільській області капрала поліції Ярош Наталії Михайлівни під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови серії ББА № 719074 від 10.04.2025;
- скасування постанови поліцейського взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Тернопільській області капрала поліції Ярош Наталії Михайлівни серії БАБ 719074 від 10.04.2025, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3 400, 00 грн за ч.2 ст.126 КУпАП.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП винесена з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного з`ясування всіх обставин справи та без забезпечення реалізації процесуальних прав особи, яка притягається до відповідальності. Зокрема, позивач зазначає, що на момент керування транспортним засобом він мав чинне водійське посвідчення, видане уповноваженим органом США, яке відповідає вимогам міжнародних договорів, зокрема Конвенції про дорожній рух 1968 року, а відтак надає йому право керування транспортними засобами на території України, що виключає склад інкримінованого правопорушення.
Крім того, позивач вказує, що під час розгляду справи поліцейським не було дотримано процедури, передбаченої КУпАП, зокрема не забезпечено право на надання пояснень, подання доказів, користування правовою допомогою та участь представника, а також не з`ясовано всіх істотних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення питання про притягнення до відповідальності. За твердженням позивача, розгляд справи фактично не відбувся, оскільки постанова була винесена формально, без дослідження доказів та без належної оцінки пояснень особи.
Також позивач звертає увагу, що працівниками поліції не надано належних та допустимих доказів вчинення правопорушення, зокрема не продемонстровано відеозапису фіксації порушення та не підтверджено належним чином факт перевищення швидкості, а зафіксовані технічним засобом показники могли стосуватись іншого транспортного засобу. Додатково зазначає, що дорожні знаки, які б встановлювали обмеження швидкості у відповідному місці, були відсутні або неналежним чином позначені, що унеможливлює однозначний висновок про порушення правил дорожнього руху.
Окремо позивач наголошує, що відповідачем не дотримано вимог відомчих інструкцій щодо оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, зокрема не витребувано додаткових документів, які підтверджують законність перебування позивача в Україні та чинність його водійського посвідчення, не забезпечено перекладача для іноземного громадянина, а також не роз`яснено в повному обсязі його права.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2025 справу передано на розгляд судді Митрофанової А.О.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.04.2025 позовну заяву залишено без руху з підстав, що вона подана без додержання вимог статей 160, 161 КАС України, зокрема в частині належного визначення відповідача у справі. Судом встановлено, що позивачем як відповідачів зазначено посадову особу поліції та територіальний підрозділ Національної поліції, які не є самостійними суб`єктами владних повноважень у розумінні адміністративного судочинства, оскільки посадова особа діє від імені відповідного органу, а управління патрульної поліції в області не має статусу юридичної особи. З огляду на це суд дійшов висновку, що належним відповідачем у даній категорії справ є відповідний орган Національної поліції як юридична особа публічного права, а саме Департамент патрульної поліції, від імені якого винесено оскаржувану постанову. У зв`язку з цим позивачу вказано на необхідність конкретизації кола відповідачів та подання належним чином оформленої позовної заяви з урахуванням викладених у ухвалі висновків, у встановлений судом строк.
19.05.2025 на виконання зазначеної ухвали до суду надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано уточнену позовну заяву з належним складом.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.06.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.
08.09.2025 до суду надійшов відзив представника відповідача - Департаменту патрульної поліції Лобач Марії, у якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою, прийнятою на підставі належних і допустимих доказів, а дії працівника поліції повністю відповідали вимогам чинного законодавства.
У відзиві вказано, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення підтверджується матеріалами справи, зокрема даними лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20, яким зафіксовано перевищення швидкості руху транспортного засобу до 82 км/год при дозволених 50 км/год у межах населеного пункту. Відповідач наголошує, що місце вчинення правопорушення знаходиться в межах населеного пункту, що підтверджується дорожніми знаками та географічними координатами, відображеними на фотознімках із приладу.
Крім того, позивач керував транспортним засобом без належного права на керування, оскільки пред`явлене ним посвідчення водія, видане у США, не відповідає вимогам Конвенції про дорожній рух 1968 року та не може визнаватись дійсним на території України, з огляду на відсутність необхідних реквізитів і невідповідність міжнародним стандартам, що, на думку відповідача, свідчить про наявність у діях позивача складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП.
Також у відзиві зазначено, що працівниками поліції дотримано процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченої КУпАП, зокрема належним чином встановлено обставини справи, винесено постанову у присутності позивача та забезпечено реалізацію його процесуальних прав.
Окремо відповідач обґрунтовує правомірність використання технічного засобу TruCam, вказуючи, що він є сертифікованим засобом вимірювальної техніки, застосування якого відповідає вимогам законодавства у сфері метрології та діяльності Національної поліції, а також забезпечує достовірність фіксації правопорушення, у тому числі шляхом застосування алгоритмів захисту інформації.
Крім того, відповідач зазначає, що використання приладу здійснювалось у ручному режимі, а тому положення щодо автоматичної фото- та відеофіксації не підлягають застосуванню, а відсутність відповідних дорожніх знаків про фотофіксацію не впливає на правомірність притягнення до відповідальності.
Позивач не надав належних доказів на спростування встановлених обставин, а його доводи зводяться до суб`єктивного заперечення факту правопорушення. Також зазначено, що з огляду на строки зберігання відеозаписів, відповідач позбавлений можливості надати відеодокази, однак це не спростовує наявність інших доказів у справі.
Клопотань від позивача та відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, оскільки розгляд справи відбувався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження обставин в їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом встановлено, що 10.04.2025 поліцейським взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Тернопільській області капралом поліції Ярош Наталією Михайлівною винесено постанову серії ББА № 719074 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126, ч.1 ст.122 КУпАП, встановивши, що останній 10 квітня 2025 року о 14 год. 38 хв., керуючи транспортним засобом DODGE RAM-1500 з державним номерним знаком НОМЕР_1 на 329 км автодороги М-19 «Доманове - Ковель - Чернівці - Тереблече» (в межах населеного пункту смт Велика Березовиця Тернопільської області), рухався зі швидкістю 82 км/год при дозволеній швидкості 50 км/год, чим порушив вимоги п.12.4, 12.9(б) Правил дорожнього руху України. Крім того, поліцейським встановлено, що водій керував зазначеним транспортним засобом без належного права на керування, оскільки пред`явлене ним посвідчення водія іноземної держави не відповідало вимогам законодавства України, у зв`язку з чим його дії кваліфіковано за ч.2 ст.126 КУпАП.
За вказане порушення на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400, 00 грн.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення від 07 грудня 1984 року № 80731-X; Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII; Закону України «Про автомобільні дороги» від 08 вересня 2005 року № 2862-IV; Постанови Кабінету Міністрів України «Про Правила дорожнього руху» від 10 жовтня 2001 року №1306.
Закон України «Про Національну поліцію», визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги. (ч.1 ст.2 Закону України «Про Національну поліцію»)
Так, згідно з п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Згідно з приписами ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил випуску у плавання малих, спортивних суден і водних мотоциклів, правил судноплавства на морських і внутрішніх водних шляхах, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (ст. 80 і 81 (в ч. перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), ч. 1 ст. 44, ст. 89, ч. 2 ст. 106-1, ч. 1, 2, 3, 4 і 6 ст. 109, ст. 110, ч. 4 ст. 116-2, ст. 117, ч. 1 і 2 ст. 119, ч. 1, 2, 3, 5, 6, 8, 10 і 11 ст. 121, ст. 121-1, 121-2, ч. 1 і 2 ст. 121-3, ч. 1, 2, 3, 4, 6 і 7 ст. 122, ч. 1 ст. 123, ст. 124-1, 125, ч. 1, 2 і 4 ст. 126, ч. 1, 2 і 3 ст. 127, ст. 127-3, ч. 1 і 2 ст. 127-4, ст. 128-129, ч. 1 ст. 132-1, ч. 1 і 5 ст. 133, ч. 3, 6, 8, 9, 10 і 11 ст. 133-1, ст. 135, ст. 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), ст. 137, ч. 1, 2 і 3 ст. 140, ст. 148, 151, ч. 6, 7 і 8 ст. 152-1, ст. 161, 164-4, ч. 1 ст. 173-8, ст. 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), ч. 1 і 3 ст. 175-3 (у ч. порушень, пов`язаних із незабезпеченням безперешкодного доступу громадян до об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту, у випадках та порядку, встановлених законодавством), ст. 176, 177, ч. 1 і 2 ст. 178, ст. 180, 181-1, ч. 1 ст. 182, ст. 183, 192, 194, 195).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Згідно з ч.4 ст.258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.283 цього Кодексу.
Відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Закону України «Про національну поліцію», з метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07 листопада 2015 року затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.
Відповідно до п.4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за № 1408/27853 (далі - Інструкція), У разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Постанова виноситься в разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених ст. 80 і 81 (в ч. перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), ч. 1, 2, 3, 5, 6, 8, 10 і 11 ст. 121, ст. 121-1, 121-2, ч. 1 і 2 ст. 121-3, ч. 1, 2, 3, 4, 6 і 7 ст. 122, ч. 1 ст. 123, ст. 124-1, 125, ч. 1, 2 і 4 ст. 126, ч. 1, 2 і 3 ст. 127, ст. 128-129, ч. 1 ст. 132-1, ч. 3, 6, 8, 9, 10 і 11 ст. 133-1, ч. 1, 2 і 3 ст. 140, ч. 6, 7 і 8 ст. 152-1 КУпАП поліцейськими підрозділів Департаменту патрульної поліції, територіальних (відокремлених) підрозділів територіальних органів поліції, поліцейські яких забезпечують безпеку дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах.
Згідно з п.2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене, зокрема ст.126 КУпАП, виноситься поліцейськими підрозділів Департаменту патрульної поліції, територіальних (відокремлених) підрозділів територіальних органів поліції, поліцейські яких забезпечують безпеку дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно із ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила).
Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до п.29.1.а ПДР України водій механічного транспортного засобу, який перебуває на території України з іншої країни, а також водій громадянин України, який виїжджає за кордон, повинні мати реєстраційні документи на транспортний засіб і посвідчення водія, що відповідають вимогам Конвенції «Про дорожній рух» (Відень, 1968 р.).
Частиною 2 ст.126 КУпАП визначено, що керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Частиною 9 ст.15 Закону України «Про дорожній рух» зазначено, що право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.
Як вбачається із копії посвідчення водія № НОМЕР_2 , воно видане 05.07.2021 року уповноваженим органом штату Каліфорнія Сполучених Штатів Америки. Строк дії водійського посвідчення визначено до 04.06.2026 (запис виконано літерами латинського алфавіту). Водночас у зазначеному посвідченні відсутня інформація про категорії (підкатегорії) транспортних засобів, на які поширюється його дія, що, на думку відповідача, свідчить про невідповідність такого документа вимогам міжнародних договорів у сфері дорожнього руху.
Відповідно до п.30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 р. № 340 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20,05.2009 №511, зі змінами), особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.
Таким чином, для керування транспортним засобом на території України із посвідченням водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Конвенції, є сукупність умов, а саме наявність двох елементів, а саме, міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави. При цьому, наявність одного із елементів, не дає право на керування транспортним засобами.
Водночас, судом встановлено, що позивач керував транспортним засобом із згаданим вище посвідченням, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, так як Сполучені штати Америки не підписали її та не ратифікували. При цьому судом встановлено, що у позивача відсутнє міжнародне посвідчення водія та не було національного посвідчення водія відповідної категорії (видане державою Україна) на момент винесення оскаржуваної постанови.
Згідно з п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.
Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено належними доказами, що 10.04.2025 дійсно мало місце порушення позивачем вимог ПДР України, та наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП.
Доводи позивача щодо недопустимості доказів перевищення швидкості є безпідставними, оскільки факт вчинення правопорушення підтверджується фотознімком, отриманим за допомогою сертифікованого технічного засобу TruCam LTI 20/20, який містить відомості про швидкість руху транспортного засобу, дату, час та координати фіксації. Вказані дані у сукупності дають змогу ідентифікувати транспортний засіб позивача та місце вчинення правопорушення, а тому є належними та допустимими доказами у розумінні ст. 73, 74 КАС України. Сам по собі факт відсутності відеозапису не спростовує достовірність зафіксованих приладом даних.
Посилання позивача на те, що зафіксована швидкість могла стосуватись іншого транспортного засобу, є припущенням та не підтверджене жодними доказами, тоді як відповідачем надано конкретні технічні дані фіксації правопорушення, які містять прив`язку до конкретного транспортного засобу та місця події.
Доводи позивача щодо відсутності дорожніх знаків, які встановлюють обмеження швидкості, суд відхиляє, оскільки обмеження швидкості 50 км/год є загальним правилом для населених пунктів відповідно до п.12.4 Правил дорожнього руху України та не потребує додаткового встановлення знаків, а факт перебування транспортного засобу в межах населеного пункту підтверджується матеріалами справи.
Щодо доводів позивача про порушення його прав, передбачених ст.268 КУпАП, то такі є необґрунтованими та не спростовують факту вчинення ним адміністративного правопорушення.
Як вбачається з матеріалів справи, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності винесена поліцейським безпосередньо на місці вчинення правопорушення відповідно до ч.4 ст.258 КУпАП у межах процедури, яка для цієї категорії правопорушень допускає винесення постанови без складання протоколу.
Крім того, позивач реалізував право на захист шляхом подання адміністративного позову, що виключає наявність порушення його фундаментальних прав.
Посилання позивача на порушення його прав, передбачених ст.268 КУпАП, не знайшли свого підтвердження, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивачу було відмовлено у наданні пояснень чи реалізації інших процесуальних прав. При цьому сам по собі факт винесення постанови на місці вчинення правопорушення у порядку, передбаченому ст.258 КУпАП, не свідчить про порушення прав особи.
Доводи щодо необхідності забезпечення перекладача є необґрунтованими, оскільки позивач не довів, що він не володіє мовою, якою здійснювалось провадження, або що така обставина перешкоджала йому реалізувати свої права.
При цьому суд зазначає, що навіть у разі наявності окремих процедурних недоліків під час розгляду справи, такі не є безумовною підставою для скасування постанови, якщо вони не вплинули на правильність встановлення фактичних обставин та не призвели до неправильного вирішення справи по суті.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 у справі №?813/1790/18, згідно з якою не кожен дефект процедури ухвалення адміністративного акта зумовлює його протиправність, а правовим наслідком може бути лише те процедурне порушення, яке поставило під сумнів правильність прийнятого рішення по суті.
Таким чином, навіть за наявності формальних порушень, вони не вплинули на встановлений факт вчинення правопорушення та не є підставою для скасування постанови.
Отже, суд доходить висновку, що відповідачем доведено правомірність винесення оскаржуваної постанови, а позивачем не наведено обставин та не надано доказів, які б спростовували встановлений факт керування транспортним засобом без належного права на керування або свідчили про істотні порушення процедури притягнення до адміністративної відповідальності. 
За таких обставин підстави для визнання дій поліцейського неправомірними та скасування оскаржуваної постанови від 10.04.2025 відсутні.
Суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови.
Керуючись ст. ст. 72, 77, 241-246, 286 КАС України, ст.ст. 7, 122, 251, 265-2, 268, 283-284, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя         А.О. Митрофанова