ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
23 червня 2026 року (10 год. 43 хв.)	Справа № 280/3888/21 СН/280/10/26  м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., за участю секретаря судового засідання Тетерюк Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 до Держави в особі Державної казначейської служби (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, будинок 6, код ЄДРПОУ 37567646), Запорізької обласної прокуратури (69005 м. Запоріжжя, вул. Матросова Олександра, 29А, код ЄДРПОУ 02909973) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди,-
за участі представників сторін:
від позивача – Кацюба М.В. 
від відповідача 1 – Фарзава К.А. 
від відповідача 2 – Кріль Ю.А. 
ВСТАНОВИВ:
17 травня 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до Держави в особі Державної казначейської служби (далі - відповідач 1), Запорізької обласної прокуратури (далі - відповідач 2), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:
- стягнути з Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, надбавки за вислугу років та премії, визначених за статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», завданою дією положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року у розмірі 472 641,62 грн.;
- визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не здійснення нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період з 27 березня 2020 року по 29 грудня 2020 року з урахуванням розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», та стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 недоотриману частину заробітної плати, визначеної за статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 27 березня 2020 року по 29 грудня 2020 року у сумі 304 426,08 грн;
- стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу та інші судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що починаючи з 01 липня 2015 року заробітна плата прокурорів повинна регулюватися виключно статтею 81 Закону України «Про прокуратуру». Проте, починаючи з липня 2015 року по дату звільнення позивача заробітна плата прокурорів регулювалася постановами Кабінету Міністрів України. Оскільки рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхуванняя, відповідно позивач має право на перерахунок з 2015 року. Крім того зазначає про застосування норм прямої дії, а саме частини 3 статті 152 Конституції України, якою закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Просить позов задовольнити.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено. 
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог стосовно визнання протиправною бездіяльності відповідача-2 щодо не нарахування та не виплати заробітної плати ОСОБА_1 у період з 26 березня 2020 року по 29 грудня 2020 року та стягнення за цей період недоотриманої частини заробітної плати, та позов у цій частині задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати заробітної плати ОСОБА_1 у період з 26 березня 2020 року по 29 грудня 2020 року відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01 січня 2019 року;
- зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру провести нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26 березня 2020 року по 29 грудня 2020 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», у редакції від 01 січня 2019 року з урахуванням раніше виплачених сум. У решті рішення суду залишено без змін.
Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивачем та Запорізькою обласною прокуратурою подано до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального права, скаржник просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Постановою Верховного Суду від 25 березня 2026 року постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року у справі № 280/3888/21 скасовано повністю.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 280/3888/21 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, надбавки за вислугу років та премії, визначених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої дією положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року у розмірі 472 641 грн. 62 коп. У цій частині справу № 280/3888/21 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Запорізького окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 280/3888/21 залишено в силі.
09 квітня 2026 року адміністративна справа № 280/3888/21 надійшла на адресу Запорізького окружного адміністративного суду.
Після повторного перерозподілу справи, проведеного в порядку КАС України, справу передано судді Запорізького окружного адміністративного суду Татаринову Д.В. для розгляду.
Ухвалою судді від 13 квітня 2026 року прийнято до провадження адміністративну справу № 280/3888/21 за позовом заступника керівника Запорізької обласної прокуратури до Запорізької міської ради, Виконавчого комітету Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів – Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальчуків» про зобов`язання вчинити дії. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28 квітня 2026 року на 10 год. 00 хв.
21 квітня 2026 року від представника Запорізької обласної прокуратури на адресу суду надійшов відзив на позов, який містить заперечення проти задоволення позову та в обґрунтування якого вказано, що пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» було передбачено, що норми положень статті 81 Закону № 1697-VІІ на 2015 рік застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Також пунктом 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» передбачено, що норми положень статті 81 Закону № 1697-VІІ на 2016 рік застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Водночас Законом України від 28 грудня 2014 року № 79-VIIІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» внесено зміни до Бюджетного кодексу України від 08 липня 2010 року № 2456-VI, зокрема розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 26, яким, серед іншого, встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13,14 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону № 1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Відповідно до статті 4 Закону № 1697-VІІ організація та діяльність органів прокуратури визначаються Конституцією України, цим та іншими Законами України. Таким чином, норми законів України про державний бюджет передбачали правове регулювання питання оплати праці в тому числі прокурорів у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6- р/2020 окреме положення пункту 26 розділу VI у частині, яка передбачає, що норми положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) та втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто втрачає чинність не лише в частині посадових окладів, а повністю. За таких обставин Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 на спірні правовідносини у період роботи позивача з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року не може вплинути, оскільки такі правовідносини виникли до прийняття такого рішення. Окрім того, не погоджується із розрахунками представника позивач, наведеними у позовній заяві та вказує, що у разі задоволення позову розмір відшкодування матеріальної шкоди становить 178 635,49 грн., а не 492 217,39 грн., як вказано у позові. В задоволенні позову просить відмовити повністю.
Також, 21 квітня 2026 року від представника Запорізької обласної прокуратури на адресу суду надійшло клопотання про закриття провадження, оскільки вказана справа не належить до юрисдикції Запорізького окружного адміністративного суду, а також клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із порушенням позивачем строку звернення до суду із даним позовом.
Ухвалою суду від 28 квітня 2026 року підготовче засідання відкладено на 19 травня 2026 року о/об 11 год. 00 хв.
01 травня 2026 року від представника ДКС України на адресу суду надійшов відзив у якому останній заперечує проти задоволення позову та вказує, що Верховним Судом у справі № 280/3888/21 (постанова від 25 березня 2026 року) направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції у частині розгляду позовної вимоги про стягнення з Держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури матеріальної шкоди у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, надбавки за вислугу років та премії, визначених статтею 8 Закону України "Про прокуратуру", завданої дією положень пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року у розмірі 472 641,62 грн. У вказаній постанові Верховного Суду (пункт 81) наведено висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24 лютого 2026 року у справі № 160/6949/20, відповідно до яких належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди завданої прокурору зазначеним неконституційним актом, є відповідний орган прокуратури, який здійснював нарахування та виплату заробітної плати і діями якого фактичного було заподіяно таку шкоду, тоді як залучення Казначейства не с необхідним, оскільки він не є суб`єктом, який порушив права такого працівника прокуратури. Таким чином, враховуючи висновки Верховного Суду, повідомляємо, що Казначейство не є належним відповідачем у цій справі, оскільки жодним чином не порушувало прав позивача і крім того, не є органом виконання, яким, у разі задоволення позовної вимоги про стягнення коштів із Запорізької обласної прокуратури, будуть здійснюватися заходи щодо безспірного списання коштів такої установи. Зазначає, що у разі задоволення позову виконавчий документ по цій справі щодо стягнення коштів із Запорізької обласної прокуратури має бути подано стягувачем на виконання до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області з урахуванням Порядку № 845. Окрім того, зазначає, що скільки позовна вимога про стягнення з Держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури не містить наявності усіх елементів складу правопорушення, то така позовна вимога не може підлягати задоволенню. В задоволенні позову просить відмовити. 
11 травня 2026 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив Запорізької обласної прокуратури, у якій останній не погоджується із доводами представника Запорізької обласної прокуратури, викладеними у відзиві та вказує, що в пункті 74 постанови від 25 березня 2026 року у цій справі № 280/3888/21 Верховний Суд чітко зазначив, що «суди попередніх інстанцій, всупереч принципу диспозитивності, фактично змінили правову природу спору в цій частині та вирішили питання, що не було предметом позову (правомірність дій відповідача-2 при розрахунку з позивачем у період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року та розповсюдження дії Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 на правовідносини, що виникли у цей період)». Отже, повторне надання судом в цій справі оцінки правомірності дій обласної прокуратури при нарахуванні та виплаті заробітної плати ОСОБА_2 , а також розповсюдженню дії Рішення КСУ на такі правовідносини, буде суперечити принципу диспозитивності та вказівкам, наданим Верховним Судом в цій конкретній справі. Таким чином, наведені вище аргументи відповідача суперечать правовим висновкам Верховного Суду, сформульованим в тому числі і в цій справі №280/3888/21, а тому не можуть бути прийняті до уваги при вирішенні цієї справи. Позовну заяву просить задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою суду від 19 травня 2026 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі № 280/3881/26 строком на 30 днів та відкладено підготовче засідання по справі на 03 червня 2026 на 10 год. 30 год.
29 травня 2026 року до суду від представника ОСОБА_1 надійшла заява (документ сформовано в системі “Електронний суд”), в якій заявник просить суд забезпечити його участь, в судовому засіданні, призначеному на 03 червня 2026 року, в режимі відеоконференції із використанням власних технічних засобів, поза межами приміщення суду.
Ухвалою суду від 03 червня 2026 року клопотання представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено, забезпечено можливість участі представника ОСОБА_1 , Кацюби Максима Володимировича у підготовчому засіданні у справі №280/3881/21, призначеному на 03 червня 2026 року на 10 год. 30 хв. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою суду від 03 червня 2026 року у клопотань Запорізької обласної прокуратури про залишення адміністративного позову без розгляду, а також закриття провадження по справі відмовлено.
Протокольною ухвалою суду від 03 червня 2026 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті на 16 червня 2026 року на 09 год. 30 хв. 
15 червня 2026 року від представника ГУ ДКС України на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.
16 червня 2026 року судом оголошено перерву у розгляді справи до 10 год. 00 хв.
22 червня 2026 року представником позивача до суду подано документи на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу.
У судове засідання представник органу, що здійснює казначейське обслуговування не прибув, проте 15 червня 2026 року нею до суду подавалась заява про розгляд справи за її відсутності.
Під час судового розгляду справи представники сторін підтримали свої вимоги та заперечення, викладені у заявах по суті справи. Представник позивача просив позов задовольнити наголосивши про погодження з розрахунком наведеним відповідачем у заперечені, а представники відповідачів наполягали на відмові в задоволенні позову.
Заслухавши вступне слово та пояснення, надані представниками сторін, безпосередньо дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 працювала в Запорізькій обласній прокуратурі з серпня 2013 року по грудень 2020 року. 
Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 24 грудня 2020 року № 2487к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області.
Позивач зазначає, що у період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року їй нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, виходячи з посадового окладу прокурора, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 505, розмір якого є меншим, ніж визначений ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».
Посилаючись на рішення Конституційного Суду, норми Конституції України, вважає, що такою бездіяльністю та у зв`язку з визнанням неконституційними положень закону, що обмежували виплату заробітної плати просить стягнути заподіяну йому матеріальну шкоду, яку обраховує як різницю між отриманою заробітною платою та тією, що передбачена ст. 81 Закону № 169 та вважає протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не здійснення нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період з 27 березня 2020 року по 29 грудня 2020 року з урахуванням розміру посадового окладу, визначеного статті 81 Закону України «Про прокуратуру».
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
У пунктах 73, 74,77 – 83 постанови від 25 березня 2026 року у справі № 280/8881/21 Верховний Суд зазначив, що у позовній заяві позивач визначила, що належним способом захисту порушеного права є стягнення з Держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури на її користь матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати за період з 01 липня 2015 року по 25 березня 2020 року, а саме посадового окладу, надбавки за вислугу років та премії, визначених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої дією положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними. Отже, позов у цій частині заявлено на підставі частини третьої статті 152 Конституції України. Натомість суди попередніх інстанцій, всупереч принципу диспозитивності, фактично змінили правову природу спору в цій частині та вирішили питання, що не було предметом позову (правомірність дій відповідача-2 при розрахунку з позивачем у період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року та розповсюдження дії Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 на правовідносини, що виникли у цей період).
Питання щодо наявності правових підстави для відшкодування матеріальної шкоди колишньому прокурору місцевої прокуратури, завданої застосуванням норми Закону - пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яка згодом була визнана неконституційною, було предметом дослідження Верховним Судом у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду (далі - Об`єднана палата) у постанові від 24 лютого 2026 року у справі № 160/6949/20.
В означеній постанові Об`єднана палата, з урахуванням конституційних гарантій судового захисту, принципу верховенства права, приписів частини четвертої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, констатувала, що суд не може відмовити в задоволенні позову з підстав відсутності, неповноти чи неузгодженості законодавчого регулювання спірних правовідносин і зобов`язаний вирішити спір по суті, забезпечивши ефективний захист порушених прав особи.
У цій же постанові Об`єднана палата зазначила, що за своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття. Ухвалення Рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності, таким Рішенням лише визнається наявність чи відсутність такого факту, який виник у момент прийняття неконституційного акта. З дня прийняття Рішення Конституційним Судом України, якщо іншого строку не зазначено у самому рішенні, неконституційні акти лише втрачають чинність.
Тобто шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за Рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок уже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта.
У постанові від 24 лютого 2026 року у справі № 160/6949/20 Об`єднана палата сформулювала такі правові висновки:
1) відсутність спеціального закону не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, поданого на підставі частини третьої статті 152 Конституції України, про відшкодування шкоди, завданої неконституційним актом, оскільки норми Конституції України є нормами прямої дії і не допускають звуження змісту та обсягу конституційних прав особи внаслідок бездіяльності законодавця;
2) належне матеріальне забезпечення прокурорів є однією із законодавчо закріплених гарантій їх незалежності, визначених статтею 16 Закону України «Про прокуратуру», а застосування неконституційної норми, якою було звужено зміст цієї гарантії, може бути підставою для виникнення у прокурорів (як діючих, так і колишніх) права на відшкодування матеріальної шкоди, завданої дією положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, за умови встановлення в судовому порядку факту завдання такої шкоди;
3) належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, завданої прокурору зазначеним неконституційним актом, є відповідний орган прокуратури, який здійснював нарахування та виплату заробітної плати і діями якого фактично було заподіяно таку шкоду, тоді як залучення Державної казначейської служби України не є необхідним, оскільки вона не є суб`єктом, який порушив права такого працівника прокуратури.
Застосовуючи означені висновки до обставин цієї справи, Верховний Суд констатує, що позивач як колишній прокурор, посадовий оклад якого в період дії пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України при нарахуванні заробітної плати у період з 01 липня 2015 року по 25 березня 2020 року визначався у розмірі меншому, ніж передбачено частиною третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру», має право ініціювати перед судом питання про відшкодування шкоди на підставі частини третьої статті 152 Конституції України, зокрема матеріальної, та, відповідно, на відшкодування такої шкоди за умови встановлення факту її завдання за результатом оцінки судом наслідків такого неконституційного регулювання.
Ураховуючи висновки, наведені у постанові Об`єднаної палати, суд касаційної інстанції зазначає, що матеріальна шкода у правовідносинах може полягати, зокрема, у виплаті прокурору заробітної плати у розмірі меншому, ніж гарантований законом, тобто у різниці між фактично нарахованою та виплаченою заробітною платою (з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення, які не передбачені Законом України «Про прокуратуру»), і тією сумою, яка підлягала нарахуванню та виплаті, відповідно до вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру» за спірний в цій справі період.
З огляду на вказане, пунктом 91 вищезазначеної постанови суду першої інстанції надано вказівку під час нового розгляду справи взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови та установити наведені в ній обставини, які входять до предмету доказування у цій справі, надати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ (далі - Закон №1697-VII).
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону №1697-VІІ прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.
Статтею 16 Закону №1697-VІІ визначені гарантії незалежності прокурора, однією з яких є належне матеріальне, соціальне та пенсійне забезпечення прокурора.
Згідно із частиною статті 81 Закону №1697-VІІ (в редакції Закону України від 02 липня 2015 року №578-VIII "Про внесення змін до Закону України "Про прокуратуру" щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень" (далі - Закон №578-VIII)) заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Розмір посадового окладу прокурорів визначений частиною 3 статті 81 Закону, яка протягом спірного в цій справі періоду (2015 - 2019 роки) передбачала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 01 липня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
При цьому з 01 липня 2017 року посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлювався у розмірі 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
В свою чергу 25 вересня 2019 року посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлювався у розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Разом з тим, 01 січня 2015 року набрав чинності Закон №79-VIII, яким внесено зміни до пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України та установлено, що стаття 81 Закону №1697-VII застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На виконання приписів пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України Кабінет Міністрів України постановою від 30 вересня 2015 року №763 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року№505" вніс зміни до постанови №505, якими затвердив нові схеми посадових окладів працівників прокуратур.
Так, законодавець, наділивши Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювати порядок виплати та розміри заробітної плати прокурора, запровадив відмінне від передбаченого положеннями статті 81 Закону №1697-VІІ нормативне регулювання заробітної плати прокурора, що суперечить принципу верховенства права, передбаченого частиною першою статті 8 Конституції України.
Конституційний Суд України Рішенням від 26 березня 2020 року №6-р/2020 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України) визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частинами 1 та 2 статті 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічні за змістом положення містяться в частині 1 статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII "Про Конституційний Суд України" (далі - Закон №2136-VIII).
Порядок виконання рішень та висновків Конституційного Суду України регламентовано положеннями статті 97 Закону №2136-VIII, відповідно до частини першої якої Конституційний Суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Керуючись зазначеними нормами Закону №2136-VIII, Конституційний Суд України в Рішенні від 26 березня 2020 року №6-р/2020 встановив, що норма Бюджетного кодексу України, яка була визнана неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
За своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття. Ухвалення рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності, таким рішенням лише визнається наявність чи відсутність такого факту, який виник в момент прийняття неконституційного акта. З дня прийняття рішення Конституційним Судом України, якщо іншого строку не зазначено у самому рішенні, неконституційні акти лише втрачають чинність.
Тобто шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта.
Згідно із частиною 3 статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Отже, положення частини 3 статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не повинно здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.
Конституційний Суд України в своїх рішеннях неодноразово підтверджував висловлену ним юридичну позицію згідно із якою відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна та моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування (рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009, від 07 квітня 2021 року №1-р(II)/2021, від 21 липня 2021 року №4-р(II)/2021).
Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду цієї справи, незважаючи на вимоги статті 152 Конституції України, не прийнятий.
Як було зазначено вище стаття 8 Конституції України закріплює визнання та дію принципу верховенства права і роз`яснює його зміст наступним чином:
а) як найвищу юридичну силу Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй;
б) як пряму дію норм Основного Закону країни, що передбачає гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.
Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (абзац 2 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 вересня 2016 року №6-рп/2016).
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20 червня 2019 року №6-р/2019 наголошував, що верховенство права як один із засадничих конституційних приписів слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року №6-р/2019).
Суд зазначає, що найголовнішою ознакою відповідальності держави є її специфічний, правовідновлюючий, публічно-правовий характер, оскільки держава, реалізуючи статтю 1 Конституції, що проголошує Україну суверенною, незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, за власною ініціативою повинна вживати заходи для поновлення визнаних нею і порушених з її вини прав, свобод та законних інтересів приватних осіб чи територіальних громад, хоча прямо публічно-правовий характер відповідальності держави в законодавстві не проголошується.
Верховний Суд у постанові від 19 березня 2025 року у справі №757/25182/23-ц підкреслив, що Конституція України закріплює принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який має не лише політичний чи моральний, а й юридичний характер, оскільки держава та її органи зобов`язані нести публічно-правову відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх конституційних обов`язків, а також забезпечити ефективний міжнародно-правовий та/або конституційно-правовий механізм захисту порушених прав відповідно до статей 55 і 152 Конституції України, остання з яких прямо покладає на державу обов`язок відшкодувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану актами або діями, що визнані неконституційними.
Визнання зазначеного положення Бюджетного кодексу України таким, що не відповідає Конституції України, засвідчило його невідповідність конституційним гарантіям належного матеріального забезпечення прокурорів як складової їх незалежності та зумовило виникнення у осіб, до яких воно застосовувалося, права на оцінку наслідків такого регулювання з точки зору наявності шкоди, завданої актом, що був визнаний неконституційним, та на її відшкодування (за умови встановлення факту її завдання внаслідок дії неконституційного акта) і за відсутності закону, який установлює порядок такої компенсації, оскільки держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію, в іншому випадку всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
Суд зазначає, що Верховний Суд у своїй постанові від 20 грудня 2023 року у справі №420/17886/21 зауважив, що шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта і відсутність передбаченого частиною третьою статті 152 Конституції України спеціального закону, який установлює порядок відшкодування зазначеної шкоди не звільняє державу від обов`язку здійснити таку компенсацію.
Таким чином, позивачу здійснювалась виплата заробітної плати у розмірі меншому, ніж гарантовано Законом України «Про прокуратуру».
Як встановлено судом із розрахункових листів позивача за липень - вересень 2015 року, про які представник відповідача зокрема вказує у відзиві на позов, сума посадового окладу позивача становить: 12 180,00 грн. + 12 180,00 грн. +13 780,00 грн. (розмір окладу за один місяць) = 38 140,00 грн.
Разом із тим, у липні 2015 року позивач перебувала на лікарняному 18 календарних днів та фактично відпрацювала 9 днів, у зв`язку з чим розмір посадового окладу за цей місяць підлягає пропорційному зменшенню і становить: (12 180,00 грн./23 робочі дні за графіком установи 9 фактично відпрацьованих днів = 4 766,09 грн).
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року суд керується частиною 3 та 4 статті 81 Закону №1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат.
Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.
Отже, сукупний розмір посадового окладу за липень-вересень 2015 року становить 30 726,09 грн. (4 766,09 грн. + 12 180,00 грн. + 13 780,00 грн. = 30 726,09 грн). 
Вказана сума підлягає коригуванню шляхом її зменшення на розмір посадового окладу, фактично нарахованого позивачу за відповідний період, а саме 2 169,34 грн (30 726,09 грн. – 2 169,34 грн. = 28 556,75 грн).
Відповідно, розмір надбавки за вислугу років позивача визначається як 15% від суми посадового окладу та становить 4 608,91 грн. (30 726,09 грн. х15% = 4 608,91 грн).
Крім того, у липні - вересні 2015 року позивачу нараховані наступні виплати: надбавка за класний чин – 173,04 грн.; надбавка за виконання особливо важливої роботи – 1639,67 грн.; щомісячні та одноразові премії – 2299,69 грн.
Як встановлено судом із розрахункових листів позивача за 2018 рік, сума посадового окладу ОСОБА_1 за жовтень - грудень 2018 року становить:21144,00 грн (розмір окладу за один місяць) * 3 (кількість місяців в розрахунковому періоді) = 63432,00 грн.
Водночас позивачем при розрахунку у позові не враховано суму фактично нарахованого їй посадового окладу за зазначений період у розмірі 13 378,18 грн. У зв`язку з цим скоригований розмір становить: 63 432,00 грн. – 13 378,18 грн. = 50 053,82 грн.
У такому випадку розмір надбавки за вислугу років позивач визначається таким чином: 21 144,00 грн. х 18% + ((21 144,00 грн. х 2) х 20%) = 12 263,52 грн.
Вказана сума підлягає зменшенню на розмір надбавки за вислугу років, фактично нарахованої позивачці за відповідний період, а саме 2 577,87 грн., у зв`язку з чим остаточний розмір становить: 12 263,52 грн. – 2 577,87 грн. = 9 685,65 грн.
Крім того, у жовтні - грудні 2018 року позивачу нараховані наступні виплати: надбавка за класний чин – 3663,63 грн.; надбавка за виконання особливо важливої роботи – 1468,60 грн.; щомісячні та одноразові премії – 26815,60 грн.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року суд керується частиною 3 та 4 статті 81 Закону №1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1 762 гривень.
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2019 рік, сума посадового окладу позивача за січень - грудень 2019 року становить: (23052,00 грн. (розмір окладу за один місяць) * 9 (кількість місяців в розрахунковому періоді)) + ((28815,00 грн. (розмір окладу за один місяць) * 3 (кількість місяців в розрахунковому періоді)) = 293913,00 грн.
Разом з тим, у лютому 2019 року ОСОБА_1 14 днів перебувала на лікарняному, відпрацювала 10 днів, отже розмір посадового окладу за цей місяць має бути відповідно зменшено: 23 052,00 грн/20 (кількість робочих днів у лютому 2019 за графіком установи) х 10 (кількість відпрацьованих днів за фактом) = 11 526,00 грн.
У березні 2019 року ОСОБА_1 1 день перебувала на лікарняному і відпрацювала 19 днів, отже розмір посадового окладу за цей місяць має бути відповідно зменшено: 23052,00 грн/20 (кількість робочих днів у березні 2019 за графіком установи) х 19 (кількість відпрацьованих днів за фактом) = 21899,40 грн.
У вересні 2019 року ОСОБА_1 7 днів перебувала на лікарняному і відпрацювала 16 днів, отже розмір посадового окладу за цей місяць має бути відповідно зменшено: 23052,00 грн./21 (кількість робочих днів у вересні 2019 за графіком установи) х 16 (кількість відпрацьованих днів за фактом) = 17563,43 грн.
У листопаді 2019 року позивач 5 днів перебувала на лікарняному і відпрацювала
16 днів, отже розмір посадового окладу за цей місяць має бути відповідно зменшено: 28815,00 грн/21 (кількість робочих днів у листопаді 2019 за графіком установи) х 16 (кількість відпрацьованих днів за фактом) = 21954,29 грн. визначається у сумі 268 885,12 грн. (розрахунок: 23 052,00 грн. + 11 526,00 грн. + 21 899,40 грн. + ((23 052,00 грн. х 5 місяців) + 17 563,43 грн. + 28 815,00 грн. + 21 954,29 грн. + 28 815,00 грн)).
Зазначену суму необхідно зменшити на суму посадового окладу, фактично нараховану позивачці за відповідний період, у розмірі 59 977,76 грн., у зв`язку з чим скоригований показник становить: 268 885,12 грн.– 59 977,76 грн. = 208 907,36 грн.
Відповідно, розмір надбавки за вислугу років позивачки становить 20% від зазначеної суми та дорівнює: 268 885,12 грн. х 20% = 53 777,02 грн.
Вказана сума підлягає зменшенню на розмір надбавки за вислугу років, фактично нарахованої позивачу за цей період, а саме 10 979,18 грн, у зв`язку з чим остаточний розмір становить: 53 777,02 грн. – 10 979,18 грн. = 42 797,84 грн.
Крім того, у січні - грудні 2019 року позивачу нараховані наступні виплати: надбавка за класний чин – 11158,09 грн.; надбавка за виконання особливо важливої роботи – 53923,20 грн.; щомісячні та одноразові премії – 115204,16 грн.
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2020 рік сума посадового окладу позивача за січень – березень 2020 року становить: (31530,00 грн. (розмір окладу за один місяць) * 2 (кількість місяців в розрахунковому періоді)) + 27025,71 грн. (розмір окладу за березень – по 26 березня 2020 року включно) = 90085,71 грн.
Вказану суму необхідно зменшити на розмір посадового окладу, фактично нарахованого позивачці за відповідний період, а саме 16 171,43 грн, у зв`язку з чим остаточний показник становить: 90 085,71 грн. – 16 171,43 грн. = 73 914,28 грн.
Відповідно, розмір надбавки за вислугу років позивачки становить 20% від зазначеної суми та дорівнює: 90 085,71 грн. =х 20% = 18 017,14 грн.
Зазначена сума підлягає зменшенню на розмір надбавки за вислугу років, фактично нарахованої позивачці за відповідний період, а саме 3 234,29 грн., у зв`язку з чим остаточний розмір становить: 18 017,14 грн. – 3 234,29 грн. = 14 782,85 грн.
Крім того, і у січні - березні 2020 року позивачу нараховані наступні виплати: надбавка за класний чин – 0,00 грн.; надбавка за виконання особливо важливої роботи – 13584,00 грн.; щомісячні та одноразові премії – 24742,29 грн. Таким чином, з аналізу наведених розрахунків убачається, що позивачем при визначенні розміру заявленої до відшкодування матеріальної шкоди допущено численні помилки, зокрема неправильно застосовано порядок визначення складових заробітної плати, безпідставно враховано повні розміри посадових окладів без урахування фактично відпрацьованого часу та періодів тимчасової непрацездатності, а також не враховано фактично нараховані та виплачені суми за відповідні періоди.
З огляду на вищевикладене, матеріальна шкода за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час за вказаний період, із виключенням із загальної суми допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності в загальній сумі становить 178 635,49 грн і визначається шляхом арифметичного підсумовування відповідних складових, а саме: 29 053,26 грн. + 27 791,64 грн. + 71 419,75 грн. + 50 370,84 грн. = 178 635,49 грн.
Таким чином суд доходить висновку, що матеріальна шкода, завдана позивачу дією пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, який визнаний неконституційним, становить 178 635,49 грн.
Також, суд враховує, що позивач погоджується із розрахунком відповідача щодо розміру суми матеріальної шкоди, завданої дією пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, який визнаний неконституційним. 
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).
Інші доводи і аргументи сторін викладені ними в заявах по суті справи, не впливають на оцінку спірних правовідносин судом.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частин першої та другої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частин першої та третьої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду докази, які б спростовували доводи позивача, викладені у позовній заяві, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Щодо відшкодування судових витрат, в тому числі на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 3 статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частина 3 статті132 КАС України).
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, розподіл судових витрат в частині судового збору судом не здійснюється.
З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що позивачем у зв`язку із розглядом даної адміністративної справи понесено витрати професійну правничу допомогу в розмірі 23 000,00 грн.
На підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу, його представником до суду надано корпію Договору про надання правової допомоги від 08 квітня 2026 року (далі - Договір).
Згідно пункту 1 Додаткової угоди № 1 від 08 квітня 2026 року до Договору вартість послуг становить:
- надання консультацій, опрацювання матеріалів, законодавства, судової практики – 1 000,00 грн. за годину;
- підготовка адвокатських запитів з метою отримання інформації – 1 000,00 грн.;
- оплата послуг адвоката з підготовки письмових заяв по суті справи та з процесуальних питань – орієнтовано 1000,00 грн. за годину;
- оплата послуг адвоката за участь у судових засіданнях - перша інстанція - 3 000,00 грн.; друга інстанція - 5000,00 грн.; третя інстанція – 7 000,00 грн.
Підпунктом 2.1., 2.2. та 2.3 пункту 2 Додаткової угоди передбачено, що оплата послуг з представництва інтересів у суді здійснюється протягом 3- х днів з дня виставлення відповідного рахунку. 
Клієнт також бере на себе зобов`язання по оплаті судових витрат (в тому числі, але не виключно, судового збору, витрат на проведення судових експертиз тощо). 2.3. За домовленістю сторін Клієнт може перерахувати узгоджену суму на рахунок Адвоката у якості авансового платежу із подальшим прийманнямпередачею наданої правової допомоги в порядку, визначеному п. 7 цієї додаткової угоди.
Сплата узгодженої сторонами суми гонорару (послуг) здійснюється Клієнтом в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на розрахунковий рахунок Адвоката, реквізити якого зазначаються у відповідному рахунку на оплату гонорару, або наданням готівки із відповідним документальним оформленням прийому-передачі визначеної суми.
Згідно Акту про приймання – передачі наданих послуг від 17 червня 2026 року вартість наданих позивачу послуг становить 23 000,00 грн., з яких:
2000,00 грн. – вивчення матеріалів справи після повернення з Верховного Суду, в тому числі постанови ВС від 25 березня 2026 року. Правова консультація клієнта: оцінка судової перспективи справи, складання та підписання договору про надання правничої допомоги і додаткової угоди до нього 08 квітня 2026 року, дві години;
15 000,00 грн. – вивчення відзиву на позовну заяву, клопотання про закриття провадження, клопотання про відмову у задоволенні позову Запорізької обласної прокуратури; - опрацювання альтернативного розрахунку Запорізької обласної прокуратури, - вивчення відзиву на позовну заяву ДКС; - підготовка та подання сторонам і до суду відповіді на відзиви відповідачів 21, 22, 28 квітня 2026 року, 10-11 травня 2026 року, п`ятнадцять годин;
3000,00 грн. – участь у підготовчому судовому засіданні 03 червня 2026 року;
3000,00 грн. - участь у судовому засіданні» 16 червня 2026 року.
Представники відповідачів заперечили щодо стягнення визначеної представником позивача суми витрат на оплату правової допомоги. 
Разом з тим, суд зазначає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 КАС України).
Суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).
Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), № 31107/96).
Суд вважає, що в даному випадку, зважаючи на предмет спору, незначну складність адміністративної справи, сталість судової практики Верховного Суду зі спірного питання, суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу в розмірі 23 000 грн. є неспівмірними з обсягом наданих послуг, у зв`язку з чим підлягають зменшенню.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.., які стягується, відповідно до статті 139 КАС України, на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури.
Керуючись статтями 2, 5, 9, 77, 132, 243-246 КАС України, суд -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву щодо стягнення з Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати - задовольнити.
Стягнути з Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, надбавки за вислугу років та премії, визначених за статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», завданою дією положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року у розмірі 178 635,49 грн. (сто сімдесят вісім тисяч шістсот тридцять п`ять гривень 49 копійок).
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури витрати на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено у повному обсязі та підписано 23 червня 2026 року. 

Суддя Д.В. Татаринов