ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6273/26 Справа № 212/644/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 212/644/26
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Акуленка В.В., Бондар Я.М.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 18 березня 2026 року,яке ухвалено суддею Дехтою Р.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 березня 2026року, 

УСТАНОВИВ:

В січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання вчинити певні дії.
Позов мотивований тим, що позивач ОСОБА_1 є законним співвласником квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується правовстановлюючими документами. Починаючи з липня 2025 року право позивача порушується шляхом створення перешкод у користування житлом. До квартири незаконно проникли та змінено замки, внаслідок чого позивач позбавлений користуватися своєю власністю.
У зв`язку з наведеним вище позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні належною позивачу квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача припинити дії, що полягають у створенні перешкод у доступі позивача до житла; заборонити стороннім особам, які не мають правових підстав, перебувати, проживати та користуватися зазначеною квартирою; зобов`язати забезпечити позивачу безперешкодний доступ до належного позивача житла; зобов`язати відповідача не чинити перешкод та забезпечити позивачу можливість доступу до квартири з метою вилучення (забирання) належних позивачу на праві власності особистих речей.
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 18 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги позивач мотивує тим, що суд неправильно визначив характер спору, оскільки позивач звернувся до суду не з вимогою визначити порядок користування квартирою між співвласниками і не з вимогою поділити кімнати. Суд фактично підмінив спір про усунення перешкод у доступі до квартири загальними міркуваннями про наявність кількох співвласників, що не вирішує питання про те, чи мав позивач реальний самостійний доступ до належного йому житла.
Зазначає, що у рішенні суд не дав відповіді на вирішальне питання: чи мав позивач, як співвласник, самостійний доступ до квартири, ключів і речей, чи такий доступ залежав від волі іншої особи. Натомість із доводів позивача та поданих матеріалів випливало, що замки до квартири і тамбуру були змінені, доступ до квартири став обмеженим, а потрапити до житла без сприяння іншої особи позивач не міг. Якщо співвласник не має самостійного доступу до житла, це є перешкодою у користуванні майном. Суд першої інстанції не встановив ані того, хто фактично контролював доступ до квартири, ані того, чи мав позивач комплект ключів, ані того, чи міг позивач безперешкодно потрапити до житла самостійно або через представника.
При цьому із матеріалів кримінального провадження та поданої постанови дізнавача вбачається, що питання доступу до квартири, зміни замків і можливості потрапити до житла було предметом офіційної перевірки. Сам факт того, що доступ до квартири залежав не від позивача, а від поведінки іншої особи, уже свідчить про наявність перешкод у користуванні майном.
Також апелянт зазначає, що суд неправомірно використав перебування позивача за кордоном як аргумент проти задоволення позову та не врахував письмових зазначень інших співвласників про тривале проживання позивача у спірній квартирі.
Апелянт посилається на те, що суд не надав належної оцінки довідкам ОСББ про фактичне проживання ОСОБА_2 за іншою адресою, оцінки довідки ОСББ яка підтверджує те, що ОСОБА_2 фактично проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 . У сукупності з іншими доказами це означає, що він не проживав постійно у спірній квартирі, але при цьому фактично впливав на доступ до неї. Це має істотне значення для оцінки реального характеру спору.
Крім того вказує, що суд не врахував тривалий характер конфлікту та формальну реакцію поліції на такий конфлікт, оскільки 06 липня 2025 року, тобто до фактичного проникнення до спірної квартири, позивач звернувся до органу поліції зі скаргою на протиправні дії, в якій прямо повідомив про конфлікт щодо спірної квартири, погрози незаконного виселення моєї довіреної особи, ризик неправомірного проникнення до житла та просив вжити заходів для попередження злочину. У цій скарзі також було зазначено, що ОСОБА_2 фактично проживає за іншою адресою, а у квартирі перебуває моя довірена особа. Незважаючи на це, у відповіді від 22 липня 2025 року поліція фактично звела суть мого звернення до нібито цивільно-правового спору та не забезпечила належного реагування на повідомлену загрозу незаконного проникнення і створення перешкод у користуванні житлом. При цьому, суд першої інстанції не оцінив належно матеріали кримінального провадження.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інсанції залишити без змін, як законне та обгрунтоване, апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону рішення суду відповідає в повній мірі.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу, справа № 212/12180/25, визначено, що частки співвласників квартири по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у праві приватної спільної сумісної власності на таку квартиру є рівними.
Визнано за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , за кожним з перелічених, право власності на 1/4 частку квартири (загальна площа 57,8 кв. м., житлова площа 38,2 кв. м.), розташованої по АДРЕСА_1 .
Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , 07 січня 2023 року здійснив перетин державного кордону України, напрям виїзд, що підтверджується матеріалами справи. 
Крім того, позивач ОСОБА_1 , 22 вересня 2023 року на території міста Нью - Йорк, Сполучені Штати Америки, вчинив правочин, видав довіреність на представництво, довіреність посвідчена Івановим С.Й., консулом Генерального консульства України в Нью – Йорку, Сполучені Штати Америки 22 вересня 2023 року.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із ст. ст. 4 ч. 1; 5 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 1 1 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317. 319, 321 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь -яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6- 709цс16).
Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 визначено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права: визнання правочину недійсним; припинення дії. яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив усунути перешкоди у користуванні квартирою та зобов`язати відповідача вчинити певні дії посилаючись на те, що він є співласником квартири по АДРЕСА_1 , та з липня 2025 року право позивача порушується шляхом створення перешкод у користування житлом. До квартири незаконно проникли та змінено замки, внаслідок чого позивач позбавлений користуватися своєю власністю.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування..
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Велика Палата Верховного Суду у п. 81 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Суд першої інстанції, на підставі досліджених доказів, вірно встановив, що позивачем ОСОБА_1 не доведено, що відповідач ОСОБА_2 порушив право власності позивача та чинить перешкоди у користуванні власністю.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд неправильно визначив характер спору колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки судом першої інстанції вірно втановлено предмет спору та при його вирішенні застовонано відповідні норми матеріального права. В оскаржуваному рішенні не вирішувалось питання щодо визначення порядку користування квартирою між співвласниками та поділу кімнат вказаної квартири, як про те зазначає апеллянт в своїй апеляційній скарзі. 
Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що у рішенні суд не дав відповіді на вирішальне питання: чи мав позивач, як співвласник, самостійний доступ до квартири, ключів і речей, чи такий доступ залежав від волі іншої особи, натомість із доводів позивача та поданих матеріалів випливало, що замки до квартири і тамбуру були змінені, доступ до квартири став обмеженим, а потрапити до житла без сприяння іншої особи позивач не міг, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що відповідач вчиняє перешкоди позивачу у користуванні майном та в доступі до майна та речей, що знаходяться в квартирі, сторонні особи перебувають та користуються майном та враховуючи ту обставини, що позивач ОСОБА_1 з 07 січня 2023 року, перебуває за межами території України та спірна квартира належить декільком співвласником, в тому числі позивачу та відповідачу.
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на наявність матеріалів кримінального провадження, тривалого характеру конфлікту та формальну реакцію поліції на такий конфлікт, як на підставу для задоовлення позовних вимог позивача, не свідчить про наявність вчинення відповідачем перешкод у користуванні майном.
Ураховуючи зазначене, апеляційний суд резюмує, що позивачем не доведено, що відповідач порушив право власності позивача та чинить перешкоди у користуванні власністю.
Як свідчить характер доводів апелянта, останні фактично зводяться до незгоди із наданою судом першої інстнації оцінкою наявних у матеріалах справи доказів та вказують на наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів, що не спростовує законності та обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а судове рішення без змін, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 18 березня 2026 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 травня 2026 року.

Головуючий:

Судді: