П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/11916/26	

 	Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І. Місце ухвалення рішення: м.Одеса	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого – Лук`янчук О.В.
суддів – Бітова А.І.
– Ступакової І.Г.
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Приморської районної державної адміністрації Одеської міської ради, в якій просить: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 889 від 19.09.1996 р.;
- визнати протиправними дії відповідача щодо скасування рішення виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів № 246 від 06.05.1969 р.; 
- визнати протиправними дії відповідача щодо позбавлення позивача права користування підсобним приміщенням (гаражем). 
- визнати за позивачем право користування підсобним приміщенням (гаражем), наданим на підставі рішення виконавчого комітету № 246 від 06.05.1969 р. та рішення № 150 від 20.03.1970 р. 
- зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні спірним приміщенням.
- відновити порушені права позивача.
Ухвалою 01.05.2026 р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків, а саме: для подання до суду: позовної заяви у новій редакції у відповідності до вимог ст.160 КАС України; мотивовану заяву про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою та належним чином засвідчені документи на підтвердження вказаних у заяві обставин; платіжний документ про доплату судового збору у сумі 2662,20 грн.
04.05.2026 р. на виконання вказаної вище ухвали позивачем надано до суду платіжний документ про доплату судового збору у сумі 2662,20 грн.
11.05.2026 р. на виконання вказаної вище ухвали позивачем надано оновлений варіант позовної заяви, в якій сторонами визначено ОСОБА_1 , Приморську районну державну адміністрацію Одеської міської ради, а у якості третьої особи вказано: ОСОБА_4 . Також позивачем надано оновлену редакцію прохальної частини, за якою він просить: 
"- визнати протиправним та скасувати рішення №889 від 19.09.1996 р., ухвалене Центральною районною адміністрацією Одеської міської ради, яким було скасовано рішення виконавчого комітету Центральної районної ради №246 від 06.05.1969 р;
- визнати протиправними дії Центральної районної адміністрації Одеської міської ради щодо скасування права користування спірним приміщенням сім`ї ОСОБА_5 ; 
- визнати протиправними дії щодо ухвалення рішення №889 Центральною районною адміністрацією Одеської міської ради без належної доказової бази, без належного дослідження правового статусу спірного об`єкта та за відсутності належних повноважень на скасування рішення виконавчого комітету Центральної районної ради №246 від 06.05.1969 р.;
- врахувати, що рішення №150 від 20.03.1970 р., яким було дозволено переобладнання спірного приміщення у гараж у безстрокове користування, не скасовувалось". 
Крім того, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, яка мотивована тривалим характером порушень прав позивача, а також тим, що частина документів, що мають істотне значення для справи, отримана позивачем лише через тривалий час шляхом звернення до архівних установ, органів місцевого самоврядування та інших державних органів.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду та відмовлено позивачу в поновленні строку звернення до суду. 
Позовну заяву ОСОБА_1 до Приморської районної державної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії разом з доданими документами повернуто позивачу.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, визнати поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновити цей строк, а також справу направити для продовження розгляду. 
В своїй скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що саме у 2026 році апелянту стали відомі нові істотні обставини, які раніше об`єктивно не могли бути йому відомі. Ще у жовтні 1996 року апелянтом подавалися скарги, у яких прямо зазначалося, що рішення №889 було прийняте на підставі необґрунтованого рапорту начальника ЖЕКу №37. Разом з тим у той період у позивача були відсутні документи, які підтверджували б факт ліквідації районного виконавчого комітету до моменту прийняття рішення №889. 
Вказує, що лише після отримання архівних документів у 2026 році він звернув увагу на те, що рішення №889 від 19.09.1996 року не містить належного засвідчення печаткою виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів.
Також апелянтом зазначено, що лише у 2026 році він вперше отримав копію судового рішення 1998 року, якого раніше не отримував та про зміст якого повідомлений не був. Будь-які докази належного вручення йому копії зазначеного судового рішення відсутні.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч. 2 ст. 312 КАС України.
22.06.2026 р. апелянтом подано заяву про долучення додаткових доказів та письмових пояснень, в яких наводить додаткові обґрунтовання позовних вимог та оцінки законності оскаржуваного акта по суті, а також зазначє, що правильні ініціали третьої особи, які відповідають даним архівних документів - ОСОБА_3 , що прийнято до уваги судом.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржувану ухвалу, виходив з того, що ОСОБА_1 пропущено встановлений законом строк звернення до суду із позовом, належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом ним не наведено та не доведено, а тому суд прийшов до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Суд зазначає, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, яка звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
При цьому, інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропуск відповідного строку на звернення до суду через байдужість до своїх прав або небажання скористатися цим правом не є поважною причиною пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення звернення до суду з адміністративним позовом.
Наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду мають суб`єктивний характер та не позбавляли його можливості звернутися до суду у строки, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України. Тривала пасивна поведінка особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Дотримання строків звернення до суду з адміністративним позовом є однією з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень щодо строку розгляду адміністративних справ, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб безпосередньо залежить від меж їх реалізації у часі.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При цьому необхідно враховувати, що практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (рішення у справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії").
Разом з цим, поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
У постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19 Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду зазначив, що триваюча пасивна поведінка особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Відповідно до ч.6 ст.161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Пунктом 1 ч.4 ст.169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Згідно з п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлено статтею 123 КАС України. Згідно з частинами першою-третьою якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Так, ухвалою 01.05.2026 р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків, а саме: для подання до суду: позовної заяви у новій редакції у відповідності до вимог ст.160 КАС України; мотивовану заяву про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою та належним чином засвідчені документи на підтвердження вказаних у заяві обставин; платіжний документ про доплату судового збору у сумі 2662,20 грн.
04.05.2026 р. на виконання вказаної вище ухвали позивачем надано до суду платіжний документ про доплату судового збору у сумі 2662,20 грн.
11.05.2026 р. на виконання вказаної вище ухвали позивачем надано оновлений варіант позовної заяви, в якій сторонами визначено ОСОБА_1 , Приморську районну державну адміністрацію Одеської міської ради, а у якості третьої особи вказано: ОСОБА_4 . Також позивачем надано оновлену редакцію прохальної частини, за якою він просить: 
"- визнати протиправним та скасувати рішення №889 від 19.09.1996 р., ухвалене Центральною районною адміністрацією Одеської міської ради, яким було скасовано рішення виконавчого комітету Центральної районної ради №246 від 06.05.1969 р;
- визнати протиправними дії Центральної районної адміністрації Одеської міської ради щодо скасування права користування спірним приміщенням сім`ї ОСОБА_5 ; 
- визнати протиправними дії щодо ухвалення рішення №889 Центральною районною адміністрацією Одеської міської ради без належної доказової бази, без належного дослідження правового статусу спірного об`єкта та за відсутності належних повноважень на скасування рішення виконавчого комітету Центральної районної ради №246 від 06.05.1969 р.;
- врахувати, що рішення №150 від 20.03.1970 р., яким було дозволено переобладнання спірного приміщення у гараж у безстрокове користування, не скасовувалось". 
Крім того, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, яка мотивована тривалим характером порушень прав позивача, а також тим, що частина документів, що мають істотне значення для справи, отримана позивачем лише через тривалий час шляхом звернення до архівних установ, органів місцевого самоврядування та інших державних органів. 
Однак, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Приморської районної державної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії разом з доданими документами повернуто позивачу.
Так, апелянт стверджує, що ще у жовтні 1996 року ним подавалися скарги, у яких прямо зазначалося, що рішення №889 було прийняте на підставі необґрунтованого рапорту.
Цим твердженням апелянт власноруч підтверджує, що про існування оскаржуваного рішення №889 та про порушення своїх прав ним він достеменно знав ще у 1996 році.
Колегія суддів зазначає, що відсутність на той момент певних документів (архівних довідок, доказів ліквідації виконкому тощо) не зупиняє перебіг строку звернення до суду. Інститут строків обмежує час на звернення з моменту, коли особа дізналася про порушення права (про факт ухвалення рішення №889), а не з моменту, коли вона зібрала повну доказову базу для позову. Отже, отримання доказів майже через 30 років не перериває строк. 
Щодо доводу апелянта про те, що лише у 2026 році після отримання архівних документів він помітив відсутність належного засвідчення рішення печаткою, то колегія суддів зазначає, що наявність чи відсутність печатки на рішенні 1996 року є доводом, який стосується правомірності самого акта, що оцінюється судом при розгляді справи по суті. Це не є об`єктивною та непереборною перешкодою, яка заважала оскаржити це рішення в судовому порядку протягом встановленого законом строку.
На переконання суду, пасивна поведінка позивача протягом майже 30 років суперечить принципу правової визначеності.
Отримання архівних довідок у 2026 році є наслідком особистого волевиявлення заявника, яке він міг реалізувати значно раніше.
Також, колегія суддів зазначає, що відсутність доказів належного вручення рішення 1998 року може бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження того самого рішення 1998 року за наявності поважних причин та обставин, але в жодному разі не є автоматичною підставою поновлення строку на подачу нового позову в 2026 році до адміністративного суду.
Так, у низці рішень ЄСПЛ, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
Так, у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010 в пункті 32 ЄСПЛ нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).
Як було зауважено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022 у справі №9901/462/21 (провадження № 11-101заі22), згідно практикою ЄСЛП застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду (порушення статті 6 Конвенції).
Натомість, безпідставне поновлення таких строків може свідчити про порушення принципу правової визначеності, як невід`ємної складової принципу верховенства права.
Так, правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. У питаннях визначення строків одразу закладена певна суперечність між інтересами однієї сторони, яка наполягає на безумовному застосуванні процесуальних строків, та інтересами іншої сторони, яка вважає, що строк варто поновити; умовний конфлікт між принципом правової визначеності та принципом права на судовий захист, обидва з яких є елементами принципу верховенства права.
Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки (пункти 47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №160/6211/21).
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом ним не наведено та не доведено, а тому наявні підстав для повернення позовної заяви.
Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, доповненнях до доводів апеляційної скарги, заяві про долучення додаткових доказів та письмових пояснень за своєю правовою природою стосуються обґрунтованості позовних вимог та оцінки законності оскаржуваного акта по суті.
Проте, вказані обставини не можуть бути предметом дослідження та оцінки суду на стадії вирішення питання правомірності постановлення судом першої інстанції ухвали про повернення позову. 
Отже, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи переконливих доводів, які б були безпідставно залишені поза увагою судом першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 241, 243, 248, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 383КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 23 червня 2026 року. 

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук 

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова