Справа № 211/834/26
Провадження № 2/211/2812/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :
головуючого судді Сарат Н.О.,
за участю секретаря судового засідання Зоріної С.М.,
у відсутність сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Криворізької міської ради про визнання права власності на земельну ділянку,
ВСТАНОВИВ:
Адвокат Палішева Н.О. звернулась до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26 грудня 2003 року позивач отримав у власність домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого 26.12.2003 року за реєстровим №3110 приватним нотаріусом Криворізького МНО Терещенком М.С., який було зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 01.04.2004 року витяг №3242105. Дарувальником за цим договором виступав батько дружини позивача ОСОБА_2 . Відповідно до абзацу другого пункту першого вищевказаного договору дарування домоволодіння зазначено «Земельна ділянка переходить до тимчасового користування ОБДАРОВАНОГО та підлягає оформленню в особисту власність відповідно з діючим законодавством України»
Наприкінці 2025 року позивач звернувся до ТОВ «ГЕОХОРА ПЛЮС» із заявою: надання послуг із розробки технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для подальшого оформлення права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , але в процесі обробки документів було виявлено, що земельна ділянка перебуває у власності іншої особи на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП №082626, зареєстрованого в книзі реєстрації Державних актів 01.03.2005 року за №20205. У зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 02 лютого 2026 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження та витребувано від Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори, копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.
У матеріалах справи міститься заява представника позивача адвоката Палішевої Н.О. про розгляд справи за їх з позивачем відсутності, на вимогах наполягає.
Представник відповідача Криворізької міської ради скористалися своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. В задоволенні позовних вимог просили відмовити в повному обсязі, зазначивши, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначене домоволодіння набуте ним на підставі договору дарування домоволодіння від 26 грудня 2003 року, укладеного між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований), що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами, наявними у матеріалах справи. Відповідно до абзацу другого пункту 1 розділу 1 зазначеного договору дарування домоволодіння від 26 грудня 2003 року, земельна ділянка переходить у тимчасове користування обдарованого та підлягає оформленню в особисту власність відповідно з діючим законодавством України. Договір дарування від 26 грудня 2003 року посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенко М.С., за реєстровим номером 3110, копія якого долучена до позовної заяви. Отже, з наведених документів убачається, що договором дарування домоволодіння від 26 грудня 2003 року позивачу передано у власність саме домоволодіння, тоді як земельна ділянка відповідно до умов договору перейшла лише у тимчасове користування з подальшим оформленням права власності у встановленому законом порядку. Таким чином, сторони правочину прямо погодили, що предметом дарування є виключно домоволодіння, тоді як право власності на земельну ділянку не відчужувалося та підлягало окремому оформленню у встановленому законом порядку. Укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Разом з тим, зазначаємо, що в матеріалах справи наявна копія державного акта на право власності на земельну ділянку серії ДП №082626, виданого на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 вересня 1999 року за №1-4371 щодо земельної ділянки площею 0,0674 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням (використання) земельної ділянки – для обслуговування житлого будинку та господарських споруд. Зазначений державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №202205 від 01 березня 2005 року. У зв`язку з тим, що спірна земельна ділянка зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 , Криворізька міська рада не є власником та розпорядником зазначеної земельної ділянки, а відтак не може виступати належним відповідачем у даній справі. Доказів того, що спірна земельна ділянка за рішенням суду визнавалась відумерлою спадщиною також позивачем не надано, власник спірної земельної ділянки помер. Водночас, у матеріалах справи відсутні відомості щодо включення земельної ділянки площею 0,0674 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , до складу спадщини після смерті ОСОБА_2 , а також відсутні докази того, що право власності на зазначену земельну ділянку не перейшло до спадкоємців у встановленому законом порядку. державний акт на право власності на земельну ділянку серія ДП №082626, виданий на ім`я ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 0,0674 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням (використання) земельної ділянки – для обслуговування жилого будинку та господарських споруд лише 01 березня 2005 року. Зазначений державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 01 березня 2005 року за №202205. Таким чином, на момент укладення договору дарування від 26 грудня 2003 року право власності на зазначену земельну ділянку у ОСОБА_2 було відсутнє, а земельна ділянка перебувала у його користуванні. ОСОБА_1 є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначене домоволодіння набуте ним на підставі договору дарування домоволодіння від 26 грудня 2003 року. Згідно зі свідоцтвом про смерть, копія якого міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отже, з моменту смерті ОСОБА_2 минуло понад 10 років, та позивачем пропущено строки звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав.
Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, ОСОБА_1 є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначене домоволодіння набуте ним на підставі договору дарування домоволодіння від 26 грудня 2003 року, укладеного між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований), що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами, та не заперечується відповідачем у справі. 
Відповідно до абзацу другого пункту 1 розділу 1 зазначеного договору дарування домоволодіння від 26 грудня 2003 року, земельна ділянка переходить у тимчасове користування обдарованого та підлягає оформленню в особисту власність відповідно з діючим законодавством України.
Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ДП №082626, виданого на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 вересня 1999 року за №1-4371 щодо земельної ділянки площею 0,0674 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням (використання) земельної ділянки – для обслуговування жилого будинку та господарських споруд. Зазначений державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №202205 від 01 березня 2005 року
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.
Згідно спадкової справи наданої Четвертою Криворізькою державною нотаріальною конторою на виконання ухвали суду від 02.02.2026 року, з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , звернулась його донька та дружина позивача по справі ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 . Після її смерті, станом на 03 червня 2026 року з заявою про прийняття чи відмову від спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про прийняття спадщини не видавалось, про що було надано інформацію Четвертою Криворізькою державною нотаріальною конторою.
Таким чином, посилання представника відповідача Криворізької міської ради, що вони є неналежним відповідачем у справі, суд відхиляє, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться на території Криворізької міської ради.
За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством. Згідно ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.
Частиною 2 статті 90 ЗК України встановлено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Згідно ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК).
Згідно змісту статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).
За змістом частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що документи, які підтверджують набуття права власності, права оперативного управління, господарського відання на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок крім багатоквартирного, іншу будівлю або споруду, об`єкт незавершеного будівництва чи частку у праві спільної власності на такий об`єкт) є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або права користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18 зазначено, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість.
Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. 
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 не вбачала підстав для відступу від них.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України,ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22вересня 2021року у справі №173/1744/19 зазначено,що «враховуючи, що позивачі набули право власності на будинок відповідно до договору купівлі-продажу, тому за правилами статті 120ЗК України та статті 377ЦК України суди для висновку, що позивачі є законними користувачами земельної ділянки, повинні були дослідити питання, на яких умовах земельна ділянка, на якій розташований будинок, належала попередньому його власнику, а отже, на яких умовах земельна ділянка перейшла до останніх набувачів. Водночас, у разі якщо попередній власник будинку користувався земельною ділянкою без достатньої правової підстави, то відсутні підстави для висновку, що останні набувачі набули право користування земельною ділянкою з переходом права власності на будинок».
Відповідно до ч.9 ст. 21 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» відомості про речові права на земельні ділянки, що виникли до 01 січня 2013 року, вносяться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, до ДЗК із Державного реєстру земель та документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 01 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів. Відомості про розподіл земель за формами власності і видами речових прав вносяться до ДЗК відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Так, згідно наданих до суду письмових доказів, а саме договору дарування домоволодіння від 26.12.2003 року, укладеного між ОСОБА_2 ( дарувальник) з однієї сторони та ОСОБА_1 ( обдарований ) з іншої сторони, останній набув належне ОСОБА_2 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці, яка переходить до тимчасового користування обдарованого та підлягає оформленню у особисту власність відповідно з діючим законодавством України.
Згідно частини 1 статті 125 ЗК України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (укладення договору дарування та переходу права на земельну ділянку, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Ураховуючи викладене, оскільки право власності позивачем, як на домоволодіння, так і на земельну ділянку, набуто ним на законних підставах згідно умов договору дарування, однак установити підстави та причини, за яким попередній власник не оформив належним чином право власності на земельну ділянку під спірним домоволодінням, неможливо, земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,0674 га з моменту отримання і реєстрації Державного акту є об`єктом права власності, а тому вимоги про визнання права власності за позивачем на спірну земельну ділянку підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про поважність пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Цивільний кодекс України класифікує позовну давність на загальну (ст. 257 ЦК України) та спеціальну (ст. 258 ЦК України).
Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За приписами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2019 року у справі № 904/3280/1, зазначено, що визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
У заяві представника позивача адвоката Палішевої Н.О. зазначено, що позивач пропустила трьохрічний строк, передбачений ст. 257 ЦК України, через поважну причину, оскільки про порушення своїх прав останній дізнався лише у січні 2026 року з листа ТОВ «ГЕОХОРА ПЛЮС», до якого він звернувся щодо розробки технічної документації для оформлення земельної ділянки у власність. 
Враховуючи, що позивач у 2026 році дізнався про порушення свого права щодо спірної земельної ділянки, суд дійшов висновку, що строк позовної давності порушено з поважних причин.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивача.
Керуючись, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Криворізької міської ради про визнання права власності на земельну ділянку – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0674 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя:	  	Н. О. Сарат