Дата документу  Справа № 335/10758/25

запорізький апеляційний суд

Провадження №33/807/434/26	Головуючий у 1-й інстанції Гашук К.В.	
Єдиний унікальний №335/10758/25	Доповідач в 2-й інстанції Гончар О.С.	
Категорія – ч.1 ст.130 КУпАП	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2026 року       м.Запоріжжя
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Гончар О.С., за участі ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції), яка діє в інтересах ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Клочкової Аліни Олександрівни на постанову судді Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 18 грудня 2025 року, якою
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає у АДРЕСА_1 ),
притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП,
ВСТАНОВИВ
Згідно з постановою суду, 16.10.2025 року о 03 год. 27 хв. по бульв.Шевченка, 27-А у м.Запоріжжі водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом «ВАЗ 2107» д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. 
Крім цього, 16.10.2025 року о 04 год. 25 хв. на Прибережній автомагістралі по вул.Величара (Тюленіна) у м.Запоріжжі водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом «ВАЗ 2107» д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння
ОСОБА_2 визнано винним за ч.1 ст.130 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 гривень.
В апеляційній скарзі захисник Клочкова А.О. просила скасувати постанову суду та закрити провадження у справі за відсутністю складу та події адміністративних правопорушень.
У разі відсутності підстав для задоволення вказаної вимоги апелянт, посилаючись на необхідність застосування за аналогією закону положень ст.69 КК, просила змінити оскаржувану постанову судді в частині накладеного адміністративного стягнення та не призначати ОСОБА_2 стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами. В обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначила, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем ЗСУ. Відсутність у ОСОБА_2 права керування транспортними засобами протягом одного року позбавить його можливості виконувати службові обов`язки та вільно пересуватися під час виконання бойових завдань.
Вимоги поданої апеляційної скарги захисник мотивувала тим, що судом першої інстанції дану справу про адміністративне правопорушення було розглянуто поверхнево, без повного та всебічного об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувся за відсутності захисника та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що позбавило ОСОБА_2 права на захист.
Апелянт вказує, що суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення перебрав на себе функцію державного обвинувачення.
Щодо викладених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №484636 від 16.10.2025 року за ч.1 ст.130 КУпАП обставин апелянт зазначає, що вони не відповідають дійсності. Адміністративний матеріал відносно ОСОБА_2 оформлено з порушенням встановленої законом процедури огляду водіїв на стан сп`яніння. Вимог ст.266-1 КУпАП не дотримано, адже ОСОБА_2 є військовослужбовцем ЗСУ, має спеціальний правовий статус та під час події від 16.10.2025 року виконував обов`язки військової служби. Судом першої інстанції не було враховано положення ст.15 КУпАП щодо неможливості накладення такого виду адміністративного стягнення як штраф при порушенні ПДР водіями транспортних засобів ЗСУ. За викладених у протоколі обставин ОСОБА_2 діяв в стані крайньої необхідності, адже він попередньо отримав усний наказ про переміщення у зв`язку з виконанням військових обов`язків. Докази відсторонення ОСОБА_2 від керування транспортним засобом відсутні. Відеозапис події не є безперервним і не може вважатися належним та допустимим доказом. Сам по собі рапорт працівника поліції не є беззаперечним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення. 
Разом з тим, щодо викладених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №484640 від 16.10.2025 року за ч.1 ст.130 КУпАП обставин, окрім вищенаведеного, захисник вказує, що працівники поліції спеціально створили умови для вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, оскільки під час оформлення попереднього протоколу водій не був відсторонений від керування транспортним засобом. Поліцейські не пропонували ОСОБА_2 пройти огляд на стан сп`яніння у закладі охорони здоров`я.
Наведені обставини, на переконання апелянта, у сукупності свідчать про відсутність в діях ОСОБА_2 складу та події інкримінованих йому адміністративних правопорушень.
До судового засідання апеляційного суду ОСОБА_2 не з`явився. Про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги його було повідомлено у відповідності до Порядку надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 року за №28, через додаток «Viber». 
Відповідно до ч.6 ст.294 КУпАП неявка ОСОБА_2 не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги за його відсутністю в судовому засіданні. Захисник не заперечувала проти апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_2 .
Заслухавши захисника Клочкову А.О., що діє в інтересах ОСОБА_2 , і яка підтримала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні; перевіривши матеріали справи, наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як вбачається з наданих матеріалів ОСОБА_2 та його захисник дійсно не були присутні в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції.
У попередні призначені на 20.11.2025, 05.12.2025 судові засідання ОСОБА_2 також не з`являвся. Останній про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток про виклик до суду на вказану у протоколах про адміністративне правопорушення адресу. Згідно відміток на поштових відправленнях судові повістки про виклик до суду на 20.11.2025 та 18.12.2025 вручено ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_2 . 
Апеляційний суд звертає увагу, що судові засідання у даній справі неодноразово відкладались, у тому числі за клопотанням захисника. Під час подання захисником чергового клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 18.12.2025, доказів того, що ОСОБА_2 не має можливості бути присутнім у судових засіданнях з поважних причин, надано не було.
Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано розцінив неявку ОСОБА_2 у судові засідання та неодноразове подання його захисником клопотань про відкладення судових засідань, як процесуальну поведінку, що спрямована на затягування розгляду справи.
Між тим, в подальшому ОСОБА_2 через захисника Клочкову А.О. реалізовано право на апеляційне оскарження судового рішення в межах встановленого законом строку.
Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови ОСОБА_2 не був обмежений у передбачених ст.268 КУпАП правах, в тому числі і в правах бути присутнім під час апеляційного розгляду, заявляти клопотання та подавати докази.
Проте ОСОБА_2 , будучи повідомленим завчасно та належним чином, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, зазначеними вище правами не скористався, жодних нових доказів, які були невідомі суду першої інстанції та могли б істотно вплинути на суть прийнятого рішення, апеляційному суду не надав. 
Тому передбачені ст.268 КУпАП права особи, на переконання апеляційного суду, не порушено.
Крім того, чинним законодавством не передбачено необхідності обов`язкового скасування постанови суду першої інстанції у зв`язку з розглядом справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, або захисника.
З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що висновки суду про наявність в діях ОСОБА_2 складу передбачених ч.1 ст.130 КУпАП адміністративних правопорушень підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами і є обґрунтованими.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 судом виконано вимоги ст.ст.280, 283 КУпАП, повно та всебічно досліджено обставини справи, дотримано вимоги щодо змісту постанови про адміністративне правопорушення.
Рішення суду про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується сукупністю доказів, зокрема, за протоколом серії ЕПР1 №484636 від 16.10.2025 року
- відомостями, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №484636 від 16.10.2025 року, підписаному особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, без пояснень, відповідно до якого ОСОБА_2 у зазначений час керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння;
- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу «Alcotest Drager 6820», в якому перелічено виявлені у ОСОБА_2 ознаки алкогольного сп`яніння, зазначено позитивний результат з показником 0,73 ‰ алкоголю, з яким водій погодився, про що свідчить його особистий підпис у графі «з результатами згоден»;
- роздруківкою результатів приладу «Alcotest Drager 6820», з яких вбачається, що ОСОБА_2 пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою технічного приладу, а результат тестування склав 0,73 ‰; підпис особи, що тестують, наявний;
- відеозаписом, долученим до матеріалів справи. 
Водночас, рішення суду про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується сукупністю доказів, зокрема, за протоколом серії ЕПР1 №484640 від 16.10.2025 року
- відомостями, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №484640 від 16.10.2025 року, підписаному особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, без пояснень, відповідно до якого ОСОБА_2 у зазначений час керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння;
- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу «Alcotest Drager 6820», в якому перелічено виявлені у ОСОБА_2 ознаки алкогольного сп`яніння, зазначено позитивний результат з показником 0,72 ‰ алкоголю, з яким водій погодився, про що свідчить його особистий підпис у графі «з результатами згоден»;
- роздруківкою результатів приладу «Alcotest Drager 6820», з яких вбачається, що ОСОБА_2 пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою технічного приладу, а результат тестування склав 0,72 ‰; підпис особи, що тестують, наявний;
- направленні водія на огляд до закладу охорони здоров`я з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 16.10.2025 року, відповідно до якого у ОСОБА_2 виявлено ознаки алкогольного сп`яніння; огляд у закладі охорони здоров`я не проводився у зв`язку з його проведенням за допомогою спеціального технічного приладу «Alcotest Drager 6820» на місці зупинки транспортного засобу та згодою водія з отриманими результатами;
- відеозаписом, долученим до матеріалів справи. 
Апеляційна скарга захисника ОСОБА_1 не містить переконливих аргументів, які би доводили незаконність та необґрунтованість ухваленого судом рішення.
Доводи апелянта про те, що наявні відеозаписи не є безперервними, жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки ніким у встановленому законом порядку не спростовано зафіксовані на відеозаписах події.
На зазначених відеозаписах об`єктивно за допомогою технічного засобу зафіксовано обставини вчинення адміністративних правопорушень водієм ОСОБА_2 .
Відеозаписи події за обома епізодами від 16.10.2025 року мають істотне значення для правильного вирішення даної справи, адже містять достовірні дані про вчинення ОСОБА_2 інкримінованих йому адміністративних правопорушень.
Відтак, відеозаписи є належними та допустимими у розумінні ст.251 КУпАП. Вони узгоджуються з іншими наявними доказами.
У зв`язку наведеним, у апеляційного суду відсутні підстави сумніватися в тому, що викладені в протоколах про адміністративні правопорушення обставини за обома епізодами від 16.10.2025 року дійсно мали місце.
Надаючи юридичну оцінку доводам сторони захисту щодо порушення судом першої інстанції принципів безсторонності та змагальності, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, на стадії досудового оформлення матеріалів даної справи про адміністративне правопорушення уповноважений орган Національної поліції фактично виконував функцію обвинувачення та разом із протоколами скерував до суду одержані ним докази. 
Відповідно до ч.2 ст.250 КУпАП визначено вичерпний перелік адміністративних правопорушень, під час розгляду яких участь прокурора є обов`язковою. 
Натомість під час провадження у справах про передбачені ст.130 КУпАП адміністративні правопорушення обов`язкової участі прокурора чинними нормами КУпАП не передбачено.
Відтак, аргументи апелянта в цій частині відхиляються апеляційним судом.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника про порушення працівниками поліції процедури огляду водія на стан сп`яніння, апеляційний суд акцентує увагу на наступному.
Підстави, умови та порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння визначені ст.266 КУпАП та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС/МОЗ №1452/735 від 09.11.2015 року (в подальшому "Інструкція №1452/735"). За змістом цих нормативних документів водій зобов`язаний на вимогу поліцейського пройти огляд з метою встановлення стану сп`яніння. 
Відповідно до п.2 розділу І Інструкції №1452/735 огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Апеляційний суд зважає на те, що підставою для висунення вимоги про необхідність проходження огляду на стан сп`яніння є суб`єктивне припущення поліцейського про перебування особи у стані сп`яніння, яке ґрунтується на наявності у особи передбачених п.3 розділу І Інструкції №1452/735 ознак алкогольного сп`яніння.
При цьому апеляційний суд зауважує, що жоден із нормативних документів не надає водієві або його захисникові права оспорювати таку вимогу поліцейського.
Як вбачається з матеріалів справи, кожен з обох оглядів на стан алкогольного сп`яніння зі згоди ОСОБА_2 проведено працівниками поліції на місці зупинки транспортного засобу внаслідок виявлення у водія передбачених п.3 розділу І Інструкції №1452/735 ознак алкогольного сп`яніння.
На відеозаписах події об`єктивно зафіксовано, як після проведення вказаного огляду на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного приладу водій не висловлював незгоди із отриманими результатами тестування.
Більш того, ОСОБА_2 засвідчив свою згоду із отриманими результатами власноручним підписом у графі «з результатами згоден» відповідних актів (т.1, а.п.3, т.2 а.п.3).
У зв`язку з чим, відповідно до змісту ст.266 КУпАП у працівників поліції не було необхідності щодо роз`яснення можливості проведення огляду у закладі охорони здоров`я, на що посилалась сторона захисту в апеляційній скарзі.
Аргументи апеляційної скарги про недотримання встановленої ст.266-1 КУпАП процедури під час оформлення матеріалів в рамках даної справи про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП відносно ОСОБА_2 , апеляційний суд також вважає безпідставними.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст.266-1 КУпАП військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів, а також військовослужбовці Збройних Сил України, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Огляд військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, виконують обов`язки військової служби або перебувають на території військових частин, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або командиром (начальником) військової частини (установи, організації, підприємства, закладу, підрозділу), іншого утвореного відповідно до законів України військового формування, а також правоохоронного органу спеціального призначення, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
Так, аналізуючи зміст п.39 ч.1 ст.255 КУпАП, апеляційний суд зауважує, що вказані у даній нормі права уповноважені посадові особи не наділені повноваженнями складати протоколи про передбачені ч.1 ст.130 КУпАП адміністративні правопорушення, вчинення яких інкримінується ОСОБА_2 в рамках даного провадження.
При цьому уповноважені посадові особи органів управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України мають право складати протоколи про передбачені ст.44, ч.ч.2, 3 ст.123, ст.ст.172-10 – 172-20, 173, 174, 178, 182, 184-1, 185 і 185-7 адміністративні правопорушення. Даний перелік є вичерпним, тобто розширенню та доповненню він не підлягає.
Апеляційний суд враховує, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.255 КУпАП уповноважені особи органів Національної поліції, до компетенції яких віднесено оформлення протоколів про адміністративні правопорушення, зокрема за ст.130 КУпАП, не вправі складати даний процесуальний документ без дотримання встановленої положеннями ст.266 КУпАП процедури.
Разом із тим, відповідальність військовослужбовців та інших осіб, на яких поширюється дія дисциплінарних статутів, за вчинення адміністративних правопорушень регламентовано положеннями ст.15 КУпАП.
Згідно із ч.1 ст.15 КУпАП військовослужбовці несуть відповідальність за адміністративні правопорушення за дисциплінарними статутами. За порушення правил, крім іншого, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, зазначені особи несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.
Інкриміновані ОСОБА_2 передбачені ч.1 ст.130 КУпАП адміністративні правопорушення віднесено до категорії правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Відтак, в рамках справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 положення, якими регламентовано адміністративну відповідальність, застосовуються до нього на загальних підставах.
Суд апеляційної інстанції критично ставиться до посилання в апеляційній скарзі захисника на зміст ч.4 ст.15 КУпАП в частині неможливості застосування до ОСОБА_2 штрафу як адміністративного стягнення під час порушення правил дорожнього руху, адже вказана частина статті КУпАП поширюється на вичерпне коло суб`єктів, які при цьому є військовослужбовцями строкової служби.
Натомість до зазначеного переліку вид військової служби, який проходить ОСОБА_2 , не віднесено.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що дія положень ст.266 КУпАП за колом осіб поширюється на всіх водіїв транспортних засобів, незалежно від їх роду діяльності та без урахування наявності/відсутності факту проходження військової служби.
До того ж, вимогами п.2 ч.2 ст.16 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що водії військових транспортних засобів зобов`язані виконувати передбачені законом вимоги поліцейського або посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, що даються в межах їх компетенції, передбаченої чинним законодавством, Правилами дорожнього руху та іншими нормативними актами.
Базовим критерієм для розмежування застосування вимог ст.266 та ст.266-1 КУпАП під час процедури проходження огляду на стан сп`яніння у даному випадку є керування транспортним засобом, тобто виконання особою функції водія, а не обов`язків військової служби.
Відтак, з урахуванням вищевикладеного у сукупності, на переконання апеляційного суду, застосування працівниками поліції положень ст.266 КУпАП відносно водія ОСОБА_2 під час оформлення матеріалів в рамках даної справи про адміністративне правопорушення ґрунтується на вимогах закону.
Протоколи про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_2 складено уповноваженою особою з дотриманням вимог ст.256 КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС №1395 від 07.11.2015 року.
В них зазначено дату та місце його оформлення, відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, місце, час вчинення адміністративних правопорушень, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дані правопорушення, суть адміністративних правопорушень. У вказаних протоколах також зафіксовано відомості про відсторонення ОСОБА_2 від керування транспортним засобом шляхом паркування без порушень ПДР. Обізнаність ОСОБА_2 про таке відсторонення засвідчується власноручним підписом водія у протоколі, а також підтверджується змістом відеозаписів події.
Доказів встановлення незаконності, необ`єктивності дій працівників поліції і їх протиправної поведінки, що нібито мали місце 16.10.2025 року двічі під час кожної зупинки транспортного засобу, апелянтом не надано та під час апеляційного перегляду на встановлено.
Доводи апелянта щодо рапорту працівника поліції як єдиного та беззаперечного доказу у даному провадженні не ґрунтуються на матеріалах справи.
За результатами розгляду даної справи про адміністративне правопорушення судом першої інстанції надано оцінку зібраним доказам як окремо, так і в їх сукупності. При цьому рапорт працівника поліції за своїм правовим змістом є лише службовим документом, відповідно до якого уповноважені особи інформують керівництво про законність своїх дій.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про дії ОСОБА_2 в стані крайньої необхідності, апеляційний суд виходить з наступного.
Так, відповідно до положень ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності не підлягає адміністративній відповідальності.
Згідно зі ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові.
Крайню необхідність можна визнати правомірною лише за наявності наступних обставин (ознак): небезпеку не може бути усунуто іншим шляхом, окрім як заподіянням шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Заподіяна в стані крайньої необхідності шкода повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої не може бути виправдано станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від фактичних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинно бути покладено як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
На переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги захисника про наявність в діях ОСОБА_2 передбаченої ст.18 КУпАП обставини, що виключає адміністративну відповідальність, є неприйнятними та недоведеними.
Змістом наявних в матеріалах справи відеозаписів об`єктивно зафіксовано, що на вимогу поліцейського ОСОБА_2 двічі пройшов огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного приладу, водій з отриманими результатами із показниками 0,73 ‰ та 0,72 ‰ алкоголю погодився. При цьому ОСОБА_2 на місці зупинки транспортного засобу про наявність жодних обставин крайньої необхідності уповноваженим особам не повідомляв, на зазначені захисником події щодо виконання усного наказу про переміщення ОСОБА_2 абсолютно не посилався. Навпаки водій пояснював, що він перебуває у короткотривалій відпустці тривалістю 2 дні, під час події від 16.10.2025 року останній прямував додому від друзів. ОСОБА_2 також неодноразово зазначав про факт вживання ним алкоголю.
Дослідивши та проаналізувавши сукупність зібраних доказів, в тому числі і зміст відеозаписів події за обома епізодами від 16.10.2025 року, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання дій ОСОБА_2 такими, що були вчинені в стані крайньої необхідності у розумінні ст.18 КУпАП.
На переконання апеляційного суду, версія сторони захисту, що під час вказаних подій водій ОСОБА_2 діяв у стані крайньої необхідності нічим не підтверджена.
Доказів того, що саме 16.10.2025 року виникла ситуація, яка спонукала ОСОБА_2 двічі керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння матеріали справи не містять та під час апеляційного провадження надано не було. 
За таких обставин, позиція сторони захисту про те, що ОСОБА_2 діяв у стані крайньої необхідності, не узгоджується з вимогами закону та не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з усуненням передбаченої ст.18 КУпАП небезпеки.
Враховуючи вищевикладене, такі доводи апелянта суд апеляційної інстанції розцінює як спрямований на ухилення від встановленої законом відповідальності спосіб захисту.
Таким чином, у контексті наведених обставин не можна визнати переконливими й виправданими, а отже й достатніми, доводи апеляційної скарги захисника про скасування судового рішення на зазначених у ній підставах.
У зв`язку з наведеним, у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що постанова прийнята судом першої інстанції без урахування всіх фактичних обставин справи. Досліджені судом докази є допустимими і достатніми для визнання ОСОБА_2 винуватим у вчиненні передбачених ч.1 ст.130 КУпАП адміністративних правопорушень.
Що стосується заявлених апелянтом вимог про застосування положень ст.69 КК за аналогією закону під час накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Санкцією ч.1 ст.130 КУпАП передбачено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
При цьому чинними нормами КУпАП не передбачено можливості накладення адміністративного стягнення нижче від найнижчої межі, визначеної в санкції статті, або ненакладення одного з видів стягнень, передбаченого санкцією відповідної статті як обов`язкове.
Водночас апеляційний суд зауважує, що посилання апелянта на можливість застосування ст.69 КК за аналогією закону суперечить положенням ч.4 ст.3 КК, відповідно до якої законодавцем чітко передбачено, що застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено.
Наведені апелянтом позитивні відомості, що характеризують особу ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем ЗСУ, також не можуть слугувати підставою для задоволення апеляційних вимог в цій частині.
Апеляційний суд вкотре зауважує, що вчинені ОСОБА_2 адміністративні правопорушення віднесено до категорії правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Так, відповідно до ч.2 ст.33 КУпАП при накладенні стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.
Більш того, накладене на ОСОБА_2 адміністративне стягнення за ч.1 ст.130 КУпАП як за своїм видом, так і розміром, є безальтернативним, відповідно до санкції вказаної вище частини статті КУпАП.
Відтак, суд апеляційної інстанції не має правових підстав для пом`якшення накладеного на ОСОБА_2 адміністративного стягнення (в частині невизначення останньому такого виду стягнення як позбавлення права керування транспортними засобами) з урахуванням підстав, на які посилається апелянт.
З огляду на вищезазначене, накладене судом першої інстанції адміністративне стягнення за вчинені ОСОБА_2 порушення Правил дорожнього руху узгоджується з вимогами ст.33, 36 КУпАП, а також відповідає передбаченій ст.23 КУпАП меті стягнення - вихованню особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування постанови суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду справи не встановлено. 
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу захисника Клочкової Аліни Олександрівни залишити без задоволення.
Постанову судді Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 18 грудня 2025 року в цій справі щодо ОСОБА_2 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя         О.С. Гончар