Справа № 930/368/25
Провадження № 22-ц/801/663/2026
Категорія: 23
Головуючий у суді 1-ї інстанції Алєксєєнко В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року	Справа № 930/368/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т. Б., Шемети Т. М., 
за участю секретаря судового засідання Кулішко Б.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Немирівської міської ради Вінницького району Вінницької області до ОСОБА_1  про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки,
за апеляційною скаргою Вінницької обласної прокуратури на рішення Немирівського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 10 грудня 2025 рокуу м. Немирівсуддею цього суду Алєксєєнком В.М., дата складання повного тексту судового рішення не відома, 

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року Немирівська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Немирівської міської ради Вінницького району Вінницької областізвернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_1  про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки.
Позов мотивовано тим, що 20.09.2012 року між Немирівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 укладено договір оренди б/н земельної ділянки для сінокосіння і випасання худоби з кадастровим номером 0523089400:01:001:0386 площею 7,2636 га (далі – Договір). Пунктом 8 Договору встановлено, що він укладений на 10 років. Пунктами 15,16 Договору передбачено, що земельна ділянка передається для сінокосіння. Цільове призначення земельної ділянки - для сінокосіння і випасання худоби.
09.02.2023 року рішенням Немирівської міської ради № 1409 «Про поновлення договору оренди землі від 20.09.2012» строк дії договору продовжено до 04.11.2032 року.
На виконання вказаного рішення між Немирівською міською радою та ОСОБА_1 20.03.2023 року укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 20.09.2012 року б/н. Земельна ділянка передається в оренду для сінокосіння і випасання худоби (п. 1 додаткової угоди).
23.05.2024 року Державною екологічною інспекцією у Вінницькій області складено акт перевірки (обстеження) земельної ділянки з кадастровим номером 0523089400:01:001:0386 площею 7,2636 га та в ході обстеження виявлено її обробіток для вирощування сільськогосподарських культур.
Так, відповідно до пояснень ОСОБА_1 останній підтвердив факт використання ділянки не за цільовим призначення та повідомив, що на ділянці наявні насадження сої.
Позивач наголосив, що діяльність відповідача щодо розорювання земельної ділянки сільськогосподарського призначення та вирощування сої, яка за своїми характеристиками відноситься до земель для сінокосіння та випасання худоби, є такою, що порушує встановлені законодавством та договором вимоги використання земельної ділянки за цільовим призначенням. 
За таких обставин, позивач просив суд розірвати договір оренди землі б/н від 20.09.2012 року, укладений між Немирівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 про надання в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення для сінокосіння та випасання худоби, яка знаходиться на території Немирівської міської ради з кадастровим номером 0523089400:01:001:0386 площею 7,2636 га та зобов`язати ОСОБА_1 повернути Немирівській міській раді вказану земельну ділянку.
10.12.2025 року рішенням Немирівського районного суду Вінницької областіу задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, Вінницька обласна прокуратура, у відповідності до ст. 24 Закону України «Про прокуратуру», подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що маються значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник наголошує, що передана ОСОБА_1 земельна ділянка із цільовим призначенням для сінокосіння і випасання худоби не може використовуватись для посіву або будь-якої іншої товарної сільськогосподарської культури, оскільки вона повинна використовуватись виключно в межах, визначених Договором та законом.
Скаржник вказує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував вимоги законодавства та правові висновки Верховного Суду, здійснені у подібних правовідносинах.
При цьому, як вважає скаржник, пояснення  ОСОБА_1 про нібито посів сої з метою боротьби з бур`янами не може бути прийняте до уваги та не спростовує ним порушення умов Договору.
Також, на думку прокуратури, посилання суду першої інстанції на «частковість» порушення та відсутність систематичного та тривалого характеру не спростовують факт порушення нецільового використання земельної ділянки та не можуть бути підставою для відмови у позові.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги акт перевірки (обстеження) земельної ділянки від 23.05.2024 року, оскільки доказ не може бути відхилений лише з мотивів того, що він не містить певних відомостей, наявність яких законом не передбачена.
При цьому, використання земельної ділянки не за її цільовим призначенням підтверджується також протоколом огляду місця події від 10.07.2024 року, складеним у межах кримінального провадження № 12024025070000086, а також поясненнями самого  ОСОБА_1 , в яких він визнає факт нецільового використання земельної ділянки.
Разом з тим, на адресу апеляційного суду від представника  ОСОБА_1  – адвоката Чайки А.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
В заперечення проти апеляційної скарги зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження використання  ОСОБА_1 земельної ділянки не за цільовим призначенням є недопустимими, враховуючи, що жоден із доказів не містить інформації щодо предмета доказування, оскільки не свідчать про вирощування відповідачем на спірній земельній ділянці сільськогосподарських культур.
Крім того, оскільки ОСОБА_1 судом не допитувався, а його письмові пояснення не були предметом дослідження суду, то такий доказ є недопустимим.
Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити з таких підстав.
Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що 21.03.2023 рокуземельна ділянка з кадастровим номером 0523089400:01:001:0386 площею 7.2636 га зареєстрована на праві власності за Немирівською міською радою, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованою 21.01.2025 року (том 1 а.с. 49-50). 
20.09.2012 року між Немирівською районною державною адміністрацією в особі заступника голови Немирівської районної державної адміністрації Суханова Е.П. (орендодавцем) та ОСОБА_1 (орендарем) укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого в оренду передається земельна ділянка загальною площею 7,2636 га, у тому числі 7,2636 га сіножатей за рахунок резервного фонду, яка розташована на території Язвинківської сільської ради; недоліків, які могли б перешкоджати ефективному використанню земельної ділянки за цільовим призначенням не виявлено; земельна ділянка повинна використовуватись із дотриманням природо-охоронного режиму; договір укладено на 10 (десять) років; земельна ділянка передається в оренду для сінокосіння; цільове призначення земельної ділянки: 01. землі сільськогосподарського призначення; 01.08. для сінокосіння і випасання худоби; на орендовану земельну ділянку встановлено наступні обмеження: заборона зміни цільового призначення (том 1 а.с. 43-46). 
Згідно з п. 28 Договору орендодавець має право вимагати від орендаря використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням згідно із цим договором.
Дія Договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов?язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом (п. 38 Договору).
Відповідно до п. 41 Договору за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього Договору.
09.02.2023 року рішенням № 1409 34 сесії 8 скликання Немирівської міської ради Вінницької області про поновлення договору оренди землі від 20.09.2012 року поновлено договір оренди землі від 20.09.2012 року, укладений між Немирівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 , строком на 10 (десять) років, шляхом укладання додаткової угоди до договору оренди землі від 20.09.2012 року (том 1 а.с. 41-42).
20.03.2023 року укладено Додаткову угодо до Договору оренди землі від 20.09.2012 року, якою внесено зміни до Договору, зокрема щодо розміру нормативно грошової оцінки земельної ділянки – 17 385, 78 грн та поновлено Договір на 10 (десять) років з 05.11.2022 року до 04.11.2032 року. Всі інші умови Договору, не зазначені у даній Додатковій угоді, залишились без змін (том 1 а.с. 47-48).
У своїх письмових поясненнях від 29.03.2024 року ОСОБА_1 вказав, що весною 2024 року він за допомогою своєї техніки засіяв земельну ділянку з кадастровим номером 0523089400:01:001:0386 соєю для того, щоб знищити бур`яни (том 1 а.с. 34).
10.07.2024 року дізнавачем ВРУП ГУНП у Вінницькій області складено протокол огляду місця події, відповідно до якого в ході огляду земельної ділянки з кадастровим номером 0523089400:01:001:0386 встановлено, що дана земельна ділянка використовується для вирощування сільськогосподарських культур (том 1 а.с. 29-30).
15.01.2025 року Немирівською окружною прокуратурою скеровано начальнику Державної екологічної інспекції у Вінницькій області запит про надання належним чином засвідчених копій актів обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 0523089400:01:001:0386 площею 7.2636 га (цільове призначення – для сінокосіння і випасання худоби), орендарем якої являється ОСОБА_1 , так як вказана земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням, а саме для вирощування сільськогосподарських культур (том 1 а.с. 18-19).
20.01.2025 року Державною екологічною інспекцією у Вінницькій області за результатами розгляду запиту від 15.01.2025 року надано акт перевірки (обстеження) земельної ділянки від 23.05.2024 року, план схему земельної ділянки та заяву про встановлення винних осіб № 2504/12/24 від 11.06.2024 року, яка направлена до ГУНП у Вінницькій області (том 1 а.с. 20-26).
Відповідно до акту перевірки (обстеження) земельної ділянки від 23.05.2024 року в ході обстеження встановлено, що на земельній ділянці, яка знаходиться на території Немирівської міської ради поблизу населеного пункту Немирів та має кадастровий номер 0523089400:01:001:0386, наявні факти її використання для вирощування сільськогосподарських культур на площі 5,34 га (том 1 а.с. 21-22).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що хоч і актом перевірки (обстеження) земельної ділянки від 23.05.2024 року зафіксовано використання частини спірної земельної ділянки для вирощування сільськогосподарських культур на площі 5,34 га із загальної площі орендованої земельної ділянки 7,2636 га, при цьому в такому акті не зазначено виду сільськогосподарської культури та не наведено висновків щодо використання всієї земельної ділянки.
Крім того, суд вважав, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт розорювання відповідачем спірної земельної ділянки у спосіб, на який посилається позивач. Також вказав, що сам по собі Акт обстеження не містить опису відповідних агротехнічних робіт, не фіксує стан ґрунтового покриву та не дозволяє однозначно встановити факт розорювання земельної ділянки.
Між тим, суд зазначив, що встановлений у ході розгляду справи факт здійснення відповідачем посіву сільськогосподарських культур не на всій площі орендованої земельної ділянки сам по собі не свідчить про порушення умов договору оренди землі чи вимог земельного законодавства. Матеріалами справи не підтверджено, що використання частини земельної ділянки носило систематичний або тривалий характер, призводило до погіршення стану земель або унеможливило їх подальше використання за цільовим призначенням.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що допущене відповідачем відхилення від визначеного договором виду використання земельної ділянки не носить істотного характеру та не створює підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки та її повернення.
Однак, апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок та умови набуття права користування земельною ділянкою на умовах оренди встановлено Земельним кодексом України та Законом України «Про оренду землі», стаття 1 якого визначає, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі термінове платне володіння та користування земельною ділянкою, необхідною орендарю для ведення підприємницької та іншої діяльності.
За змістом статті 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.
За змістом статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У розумінні положень наведеної норми істотним є таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору, на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
У частині першій статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом частини першої статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Положення статті 525 ЦК України встановлює загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
У частині другій статті 792 ЦК України визначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 зазначеного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
За змістом статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати. Орендар земельної ділянки зобов`язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у п`ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу доходів і зборів.
Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Цільове призначення земельної ділянки - це допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення (стаття 1 Закону України «Про землеустрій»).
Відповідно до пунктів 1.2, 1.4 Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548, код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі. Класифікація визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі сільськогосподарського призначення (частина перша статті 19 ЗК України).
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель» від 17 червня 2020 року № 711-IX, зокрема, статтю 19 ЗК України доповнено частиною третьою такого змісту: земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.
За змістом частини п`ятої статті 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.
З наведених норм права вбачається, що за цільовим призначенням землі України поділяються на категорії. Однією з таких категорій є землі сільськогосподарського призначення. У межах кожної категорії земель виділяються види використання земельної ділянки, які визначаються її власником або користувачем самостійно, крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33- 37 ЗК України (такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року у справі № 925/929/19).
Отже, зазначені норми права розрізняють категорії земель за їх цільовим призначенням та види використання земельної ділянки в межах кожної категорії земель. Зміна цільового призначення земельних ділянок сільськогосподарського призначення на іншу категорію цільового призначення здійснюється за погодженими проектами землеустрою щодо їх відведення. При цьому такої процедури для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії цільового призначення (землі сільськогосподарського призначення) чинним законодавством не передбачено (пункт 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 925/929/19).
Земельні ділянки, віднесені до однієї і тієї ж категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності тощо, та визначені у Класифікації видів цільового призначення земель.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 468/1498/17-ц, від 21.06.2022 року у справі № 912/1520/21, від 16.11.2022 року у справі № 914/291/22.
Разом з тим, визначення земель сільськогосподарського призначення та порядок їх використання урегульовано статтею 22 ЗК України, за змістом якої землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (частина 1); до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо) (частина 2).
Згідно з частиною третьою статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року у справі № 925/929/19 зроблено висновок, що «У статтях 31, 33- 37 ЗК України визначено види використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, зокрема для фермерського господарства, для ведення особистого селянського господарства, для сінокосіння і випасання худоби, для ведення індивідуального або колективного садівництва, для городництва, для ведення підсобного господарства. Власники або користувачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення певного виду використання мають використовувати їх виключно в межах вимог, встановлених статтями 31, 33- 37 ЗК України для такого виду використання».
За змістом статті 34 ЗК України, громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.
У постановах Верховного Суду від 28.01.2019 року у справі № 473/4413/17, від 12.12.2019 року у справі № 904/1054/19, від 22.01.2020 року у справі № 468/1498/17-ц зазначено, що «Системний аналіз положень вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що земельні ділянки, віднесені до однієї і тієї ж категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності тощо, та визначені у Класифікації видів цільового призначення земель. Проте, за приписами частини п`ятої статті 20, статті 34 ЗК України земельна ділянка для сінокосіння і випасання худоби може використовуватися лише у межах цього виду використання, отже, за умови передачі в оренду земельної ділянки, що за видом використання належить до сінокосіння і випасання худоби, орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку виключно для сінокосіння і випасання худоби, тобто в межах виду користування». Підстав для відступлення від вказаних висновків Верховний Суд не вбачає.
У постанові від 30 липня 2024 року у справі № 917/14/22 Верховний Суд вказав, що «Суди попередніх інстанцій обмежившись посиланням на недоведеність прокурором обставин використання відповідачем спірних земельних ділянок з порушенням їх цільового призначення та наголосивши при цьому на тому, що спірні земельні ділянки відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення із визначеним видом цільового призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, не надали належної правової оцінки умовам договорів № 1007 та № 1008 (пункти 2 вказаних договорів) та додаткових угод до них, у тому числі, щодо визначного виду використання спірних земельних ділянок, помилково ототожнивши вид цільового призначення із певним видом використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначених у статтях 31, 33- 37 ЗК України, з урахуванням поданих сторонами доказів на підтвердження обставин та їх заперечення. Отже, пославшись на те, що доводи прокурора є безпідставними, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на положення частини п`ятої статті 20, статей 31, 33- 37 ЗК України, у відповідній редакції та не врахували правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19».
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що в ході проведення Державною екологічною інспекцією у Вінницькій області перевірки встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 0523089400:01:001:0386 площею 7,2636 га, яка перебуває в оренді відповідача, використовується орендарем не за цільовим призначення, а саме для вирощування сільськогосподарських культур, за результатом чого складено акт від 23.05.2024 року.
Водночас, суд першої інстанції визнав акт від 23.05.2024 року недопустимим доказом, враховуючи, що він не містить певної інформації.
Разом з тим, на переконання апеляційного суду, відсутні підстави вважати, що позивачем не доведено порушення факту використання відповідачем земельної ділянки, зокрема того, що останній всупереч умовам договору засіяв земельну ділянку соєю, оскільки ОСОБА_1 сам визнав порушення ним умов договору оренди.
Пояснення ОСОБА_1 від 29.03.2024 року є достатнім та належним доказом визнання ним факту використання спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням. 
Тобто відповідач усвідомлював, що порушує умови договору, однак пояснював це тим, що хоче знищити бур`яни на вказаній земельній ділянці.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 сформовано наступну правову позицію: «Земельне законодавство не передбачає, що докази використання земельної ділянки за не цільовим призначенням можна отримати виключно під час виконання своїх повноважень посадовими особами органів Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, зокрема державними інспекторами, чи Держгеокадастру. Тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, встановлення факту нецільового використання земельної ділянки можливе не лише на підставі актів перевірок контролюючого органу, обов`язкових для виконання вказівок (приписів) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про таку охорону, протоколів і постанов про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про таку охорону. Факт нецільового використання земельної ділянки можуть підтверджувати й інші докази».
З огляду на викладене помилковими є висновки суду першої інстанції, а також посилання сторони відповідача на те, що позивачем не доведено використання відповідачем спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням.
Крім того, висновок суду першої інстанції про те, що матеріалами справи не підтверджено, що використання частини земельної ділянки носило систематичний або тривалий характер, призводило до погіршення стану земель або унеможливило їх подальше використання за цільовим призначенням, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки при істотному порушені умов договору оренди землі (а саме нецільовому використанню земельної ділянки), для дострокового його розірвання за рішенням суду достатньо встановлення самого факту такого істотного порушення, що має місце в даній справі.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 385/308/22.
Натомість суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Виходячи з того, що передана в оренду земельна ділянка за видом використання належить до сінокосіння і випасання худоби (пасовище), орендар був зобов`язаний використовувати земельну ділянку виключно для сінокосіння і випасання худоби, тобто в межах виду користування, визначеного у статях 31, 33-37 ЗК України, а не використовувати її для вирощування сої, чим істотно порушив умови договору оренди землі, а тому апеляційний суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовної вимоги про дострокове розірвання договору оренди землі б/н від 20.09.2012 року, укладеного між Немирівською міською радою та ОСОБА_1 , предметом якого є земельна ділянка сільськогосподарського призначення для сінокосіння та випасання худоби з кадастровим номером 0523089400:01:001:0386 площею 7,2636 га.
При цьому згідно із частинами 3, 4 статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Як передбачено частиною 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.
Відтак, з огляду на задоволення позовної вимоги про розірвання договору оренди земельної ділянки, підлягає також задоволенню й вимога про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку Немирівській міській раді.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Крім того, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Отже, у зв`язку із задоволенням позову та апеляційної скарги, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені в суді першої та апеляційної інстанцій.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури задовольнити.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове.
Позов Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Немирівської міської ради Вінницького району Вінницької області до ОСОБА_1  про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки задовольнити.
Розірвати договір оренди землі б/н від 20 вересня 2012 року, укладений між Немирівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 про надання в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення для сінокосіння та випасання худоби, яка знаходиться на території Немирівської міської ради з кадастровим номером 0523089400:01:001:0386 площею 7,2636 га.
Зобов`язати ОСОБА_1 повернути Немирівській міській раді Вінницького району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером 0523089400:01:001:0386 площею 7,2636 га.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Вінницької обласної прокуратури (ЄДРПОУ 02909909) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6 056 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 9 084 грн.
Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий        О. В. Ковальчук

Судді:        Т. Б. Сало

Т. М. Шемета