Справа № 347/1192/24 
Провадження № 22-ц/4808/739/26 
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого  Девляшевського В.А., 
суддів:  Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,
секретаря  Кузів А.В.,
з участю:  представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Беньковського Володимира Андрійовича на рішення Косівського районного суду, ухвалене головуючою суддею Крилюк М.І. 13 лютого 2026 року у справі за позовом керівника Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Національного природного парку «Гуцульщина» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку,
в с т а н о в и в:
У травні 2025 року керівник Косівської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, Івано-Франківської ОДА та Національного природного парку «Гуцульщина» (далі - НПП «Гуцульщина») з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, скасування її державної реєстрації та повернення у державну власність. Підставою звернення стало досудове розслідування у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 366 КК України, в ході якого встановлено незаконну передачу земельної ділянки площею 0,9950 га (кадастровий номер 2623683000:18:001:0003) у с. Город Косівської міської ради. Згідно з технічною документацією, ділянку передано ОСОБА_1 на підставі державного акта та рішення Городянської сільської ради від 07.10.1993 №146. Однак під час перевірки встановлено, що такого рішення не існувало, а на відповідній сесії питання про передачу саме цієї ділянки не розглядалося. Також у Держгеокадастрі відсутні відомості про видачу зазначеного державного акта, що свідчить про його недійсність.
Крім того, спірна ділянка належить до земель природно-заповідного фонду та перебуває у постійному користуванні НПП «Гуцульщина», створеного Указом Президента України у 2002 році. Передача таких земель у приватну власність без вилучення їх у встановленому законом порядку є неможливою. Прокурор зазначив, що земельна ділянка вибула з державної власності внаслідок протиправних дій, тому права держави підлягають захисту шляхом негаторного позову — усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.
Зважаючи на викладене, просив усунути перешкоди у здійсненні Івано-Франківською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 0,9950 га з кадастровим номером 2623683000:18:001:0003, яка розташована у с. Город, Косівського району, Івано-Франківської області, шляхом її повернення на користь держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації та постійного землекористувача - НПП «Гуцульщина» із незаконного володіння ОСОБА_1 ; визнати незаконною та скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,9950 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки: 2623683000:18:001:0003, дата державної реєстрації 07.09.2023, виключивши відповідні відомості з Державного земельного кадастру.
Рішенням Косівського районного суду від 13 лютого 2026 року позов задоволено.
Усунуто ?перешкоди у здійсненні Івано-Франківською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду, площею 0,9950 га з кадастровим номером 2623683000:18:001:0003, яка розташована у с. Город, Косівського району, Івано-Франківської області, шляхом її повернення на користь держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Національного природного парку «Гуцульщина» із незаконного володіння ОСОБА_1 жит с. Соколівка, Косівського району, Івано-Франківська область, РНОКПП НОМЕР_1 .
Визнано незаконною та скасовано у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,9950 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки: 2623683000:18:001:0003, дата державної реєстрації — 07.09.2023, виключивши відповідні відомості з Державного земельного кадастру. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 6056 грн. Позовні вимоги керівника Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Національного природного парку «Гуцульщина» залишено без розгляду.
Не погодившись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
На думку скаржника, суд першої інстанції не врахував, що прокурор не навів належного обґрунтування підстав для представництва інтересів держави при зверненні з позовом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор може представляти інтереси держави лише у виключних випадках та після підтвердження таких підстав судом. Практика Верховного Суду виходить з того, що прокурор не є альтернативним позивачем і не може замінювати компетентний орган, якщо той має повноваження та можливість самостійно захищати інтереси держави. У матеріалах справи наявне листування між прокуратурою та Івано-Франківською ОДА, з якого вбачається, що адміністрація не зверталася до суду через відсутність необхідних документів та потребу взаємодії з прокуратурою. Вказує, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Також позивач не надав належних доказів того, що спірна земельна ділянка входить до земель природно-заповідного фонду та перебуває у користуванні НПП «Гуцульщина». Правовстановлюючі документи, дані кадастру чи належні відомості про межі парку у справі відсутні.
Щодо кримінального провадження, то на момент розгляду справи у вказаному провадженні не прийнято жодного рішення, у тому числі й щодо оголошення про підозру, обвинувальний акт не скеровано до суду, експертиз не проведено, межі ділянки на місцевості не встановлено. Відтак неможливо встановити фактичне розташування земельної ділянки та наявність чи відсутність перетинів із землями лісового фонду. Відсутнє будь-яке рішення щодо визнання недійсними чи підроблення державного акту та рішення сесії сільської ради щодо цієї земельної ділянки. Представник ОСОБА_1 вказує, що землекористувачі не зобов`язані зберігати у себе оригінал правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку, оскільки на даний час державна реєстрація здійснюється у цифровому форматі у відповідних державних реєстрах відповідно до вимог ЗУ «Про державний земельний кадастр».
Також скаржник вважає, що прокурор не навів обґрунтованих підстав для поновлення строку позовної давності. Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду, у справах про захист державної власності застосовується загальна позовна давність, яка обчислюється з моменту, коли про порушення довідався або міг довідатися уповноважений орган, а не прокурор.
На думку апелянта, суд першої інстанції також безпідставно відхилив клопотання представника відповідача про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_2 — старости с. Город Косівського району, на території якого знаходиться спірна земельна ділянка відповідача.
З огляду на викладене, просить оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
У поданому відзиві керівник Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області доводи апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи, а оскаржене рішення - законним. Доводи апеляційної скарги про відсутність у прокурора підстав для звернення до суду вважає безпідставними. Вказує, що у даній справі порушено інтереси держави, оскільки спірна земельна ділянка належить до земель природно-заповідного фонду, які перебувають під особливою охороною держави та не можуть вибувати у приватну власність всупереч вимогам закону. Йдеться не лише про майновий, а й про суспільний інтерес, пов`язаний із збереженням природної спадщини та забезпеченням екологічних прав громадян.
Прокуратурою до звернення до суду було направлено листи до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Івано-Франківської обласної державної адміністрації з вимогою вжити заходів реагування. У відповідь Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України листом від 15.03.2024 звернуло увагу Косівської окружної прокуратури на повноваження органів прокуратури щодо можливості представництва інтересів держави та повідомило, що у разі відкриття провадження у відповідній судовій справі Міндовкіллям буде надано обґрунтовану позицію відповідно до норм законодавства. Також Косівською окружною прокуратурою 06.03.2024 направлено лист в Івано-Франківську ОДА, в якому викладено порушення вимог природоохоронного законодавства та запропоновано вжити заходів щодо повернення земельної ділянки у розпорядження держави. У відповідь Івано-Франківська ОДА листом від 25.03.2024 повідомила, що не заперечує з приводу здійснення прокурором заходів представництва в суді законних інтересів держави. Відтак вважає, що у прокуратури наявні підстави для представництва інтересів держави у суді.
На думку позивача, безпідставними є й доводи скаржника про відсутність правовстановлюючих документів щодо користування земельними ділянками НПП «Гуцульщина». Національний природний парк «Гуцульщина» створений Указом Президента України, а його територія та межі визначені проектом створення, проектом організації території, матеріалами лісовпорядкування та планово-картографічними документами. Земельна ділянка з кадастровим номером 2623683000:18:001:0003 розташована в межах кварталу 18 Косівського ПНДВ та входить до території НПП «Гуцульщина». Той факт, що погодження меж між НПП «Гуцульщина» та с. Город на цей час не проведено, землі НПП «Гуцульщина» не виділені в натурі (на місцевості) відповідно до порядку, передбаченого Земельним кодексом України, не спростовує статусу земель природно-заповідного фонду, що обумовлює їх особливий режим використання. 
Вказує, що Верховний Суд у постанові від 02.04.2024, справа №904/917/23 сформулював висновок відповідно до якого незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним. Таким чином, спірна земельна ділянка належить до земель природно-заповідного фонду та не могла бути передана у приватну власність без вилучення у встановленому законом порядку.
Вважає посилання представника відповідача на те, що на даний час ще триває досудове розслідування кримінального провадження №42023092190000007 від 14.09.2023 за ч. 1 ст. 366 КК України, підозру не оголошувалось, обвинувальний акт ще не складався та до суду не направлявся, не можуть свідчити про неможливість суду оцінити надані прокурором докази, які вказують на те, що спірна земельна ділянка вибула із власності на підставі документів, які не приймалися у встановленому законом порядку. При винесенні рішення, судом не вирішувалось щодо безпосередньої (індивідуально-визначеної) відповідальності землекористувача - ОСОБА_1 за дії чи бездіяльність службових та посадових осіб. Зазначає, що матеріалами цієї справи підтверджено як відсутність сесії Городянської сільської ради за 07.10.1993 про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,9950 га в с. Город Косівського району, так і відсутність інформації щодо видачі і реєстрації державного акту серії ІФ-08-10- 29970 на право приватної власності на землю ОСОБА_1 .
Стосовно позовної давності позивач зазначає, що позов у цій справі має характер негаторного, оскільки спрямований на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою державної власності. Такий позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання правопорушення. Крім того, перебіг позовної давності зупинявся на час карантину та воєнного стану відповідно до пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Представник Івано-Франківської обласної державної адміністрації також подав відзив на апеляційну скаргу, оскільки вважає її доводи необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що НПП «Гуцульщина» створено Указом Президента України від 14.05.2002 №456/2002. На виконання зазначеного Указу та Наказу Мінекоресурсів України від 14.08.2002 №315 актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 23.08.2002 проведено приймання-передачу матеріальних цінностей, лісового фонду та документації від Кутського держлісгоспу та Косівського районного підприємства «Райагроліс» до сфери управління Мінекоресурсів України (прийняв директор НПП «Гуцульщина»). 
У подальшому, Наказом Міністерства охорони навколишнього середовища України від 05.10.2010 затверджено проект організації території НПП «Гуцульщина», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів. У вказаному проекті організації території НПП «Гуцульщина» на планшеті №2 відображено території Косівського ПНДВ НПП «Гуцульщина». 
Відповідно до позовної заяви, ОСОБА_1 передано земельну ділянку площею 0,9950 га із кадастровим номером 2623683000:18:001:0003 на підставі державного акту №ІФ-08-10-29970, який виданий на підставі рішення Городянської сільської ради народних депутатів від 07.10.1993 №146. Також, як вбачається з позовної заяви, державну реєстрацію земельної ділянки із кадастровим номером 2623683000:18:001:0003 проведено 07.09.2023. Право постійного користування НПП «Гуцульщина» спірною земельною ділянкою підтверджується інформацією вищевказаного НПП та картографічними матеріалами (додано органом прокуратури до позовної заяви). 
Відтак, земельна ділянка площею 0,9950 га із кадастровим номером 2623683000:18:001:0003, яка розташована у с. Город, Косівського району не може перебувати у приватній власності, оскільки перебуває у державній формі власності та користуванні НПП «Гуцульщина» як земельна ділянка природно-заповідного призначення.
Вказує, що порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній та комунальній власності, спричиняють шкоду державі, а відтак необхідність пред`явлення цього позову зумовлена потребою в забезпеченні належної охорони землям природно-заповідного фонду, у тому числі і спірній земельній ділянці, яка входить у межі НПП «Гуцульщина». 
Входження спірної земельної ділянки площею 0,9950 га із кадастровим номером 2623683000:18:001:0003 до території Національного природного парку «Гуцульщина» засвідчує її статус як обмежено оборотоздатного майна, яке підлягає поверненню його законному власнику.
З огляду на вказане, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення – без змін.
Представники Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Національного природного парку «Гуцульщина» в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином.
Отже, є правові підстави для розгляду справи за їх відсутності.
В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.
Прокурор та представник Івано-Франківської обласної державної адміністрації апеляційну скаргу заперечили з огляду на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду відповідає вищезазначеним вимогам закону, виходячи з такого.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні підстави для залишення позову без розгляду в частині вимог керівника Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі НПП «Гуцульщина» на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено, що на даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме Національного природного парку «Гуцульщина». Судом зазначено, що той факт, що погодження меж між НПП «Гуцульщина» та с. Город на цей час не проведено, землі НПП не виділені в натурі (на місцевості) відповідно до порядку, передбаченого ЗК України, не спростовує статусу земель природно-заповідного фонду, що обумовлює їх особливий режим використання. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що рішення № 146 сесії Городянської сільської ради народних депутатів Косівського району від 07.10.1993 про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок не існує, а на вказаній сесії відповідачу жодних земельних ділянок не передавалась.
Отже, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2623683000:18:001:0003 знаходиться в межах території НПП «Гуцульщина», на землях природно-заповідного фонду та не підлягає передачі з державної власності у приватну. Ведення особистого селянського господарства на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням НПП «Гуцульщина», оскільки може перешкоджати збереженню національного парку в природному стані як унікального природного комплексу.
Судом також враховано, що позивач звернувся до суду із негаторним позовом, а тому такий позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки і на таку вимогу не поширюється позовна давність.
Також зазначено, що відповідач міг і повинен був розуміти, що спірна ділянка належить до земель лісового фонду, передана до природно-заповідного фонду і її отримання у власність для ведення особистого селянського господарства є неможливим в силу імперативних вимог законодавства України. Крім того, місцевий суд зазначив, що прокурором дотримано порядок, визначений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», під час звернення до суду.
Колегія суддів погоджується з цими висновками суду першої інстанції, зважаючи на таке.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі рішення Городянської сільської Ради народних депутатів від 07.10.1993 №146 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,9950 га в межах згідно з планом, розташовану на території с. Город Косівського району, для ведення особистого підсобного господарства згідно з Державним актом на право приватної власності на землю від 17.05.1995 ІФ-08-10-29970 (т. 1, а.с. 40-41).
07 вересня 2023 року здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,9950 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 2623683000:18:001:0003, розташованої в с. Город Косівського району Івано-Франківської області, на підставі Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 20.07.2023, про що свідчить Витяг із Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5900547342023 від 07.09.2023 (т. 1, а.с. 33-34).
Указом Президента України від 14.05.2002 №456/2002 створено на території Косівського району Івано-Франківської області Національний природний парк «Гуцульщина» і підпорядковано його Міністерству екології та природних ресурсів України. Установлено площу земель НПП «Гуцульщина» 32271 га, в тому числі 7606 га земель, що мають бути надані йому в постійне користування, та 24665 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів (додатки №1 та №2). Зокрема, по Косівському лісництву надано у постійне користування НПП «Гуцульщина» 1675 га, а без вилучення 2392 га (т. 1, а.с.47-50). 
Актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 23.08.2002 передано НПП «Гуцульщина» по Кутському ДЛГ лісовий фонд загальною площею 21562 га, по Косівському районному підприємству «Райагроліс» лісовий фонд площею 10709 га (т. 1, а.с. 51-53).
Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України №440 від 05.10.2010 затверджено Проект організації території Національного природного парку «Гуцульщина», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів, що додається, який включає в себе Планшет №2 Косівського ПНДВ (т. 1, а.с. 54, 55).
Згідно копії листа НПП «Гуцульщина» №640/9 від 19.10.2023 межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Територія кварталу 18 Косівського ПНДВ, де знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 2623683000:18:001:0003, включена в проект створення НПП «Гуцульщина» і відноситься до природно-заповідного фонду України. Також в Проект організації території НПП «Гуцульщина» включені і матеріали лісовпорядкування, які були розроблені Львівською державною лісовпорядною експедицією. А згідно п. 5 розділу VIII Прикінцевих положень Лісового кодексу України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (планшет № 2, що додається) (т. 1, а.с. 45-46).
У рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №42023092190000007 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, встановлено, що у ході вивчення даних земельного кадастру України виявлено факт незаконної приватизації земельних ділянок, в тому числі кадастровий номер 2623683000:18:001:0003, площею 0,9950 га для ведення особистого селянського господарства с. Город Косівського району Івано-Франківської області.
Так, відповідно до відповіді Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області №10-9-0.331-2022/0/2-24 від 15.04.2024 в Головному управлінні інформація щодо бланків державних актів серії ІФ-08-10-29970 відсутня. За інформацією, наданою відділами №№1-6 управління надання адміністративних послуг Головного управління встановлено, що згідно наявних у Відділі Книг записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, архівних примірників державних актів станом на 31.12.2012 державні акти серії ІФ-08-10-29970 відсутні (т. 1, а.с. 43).
Згідно з протоколом огляду книги реєстрації державних актів від 24.11.2023 відомостей, які б свідчили про реєстрацію державного акту серії ІФ-08-10-29970 від 17.05.1995, виданого на право приватної власності на землю ОСОБА_1 , площею 0,9950 га в с. Город Косівського району не виявлено (т. 1, а.с. 64-65).
Відповідно до протоколу огляду погосподарських книг 1-6 за 1991-1995 роки від 13.02.2024 будь-яких відомостей про перебування у власності чи користуванні ОСОБА_1 земельних ділянок немає, в погосподарських книгах взагалі відсутнє таке прізвище (т. 1, а.с. 66).
Так, відповідно до протоколу восьмої сесії Городянської сільської ради народних депутатів Косівського району від 07.10.1993 у порядку денному слухалось питання про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок, однак рішення № 146 не існує. Крім того на вказаній сесії ОСОБА_1 жодних земельних ділянок не передавалась, земельні ділянки такої площі не передавались будь-кому. 
З приводу вищезазначеного Косівська окружна прокуратура Івано-Франківської області 06.03.2024 звернулася до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (т. 1, а.с. 67-68), яке листом від 15.03.2024 надало відповідь щодо повноважень органів прокуратури для можливості представництва інтересів держави та повідомило, що у разі відкриття провадження у відповідній судовій справі Міндовкіллям буде надано обґрунтовану позицію відповідно до норм законодавства (т. 1, а.с. 69).
Також Косівська окружна прокуратура Івано-Франківської області 06.03.2024 звернулася до Івано-Франківської ОДА щодо порушень вимог природоохоронного законодавства та вжиття заходів щодо повернення земельної ділянки у розпорядження держави (т. 1, а.с. 70-72). У відповідь Івано-Франківська ОДА листом від 25.03.2024 повідомила, що не заперечує з приводу здійснення прокурором заходів представництва в суді законних інтересів держави (т. 1, а.с. 73-74).
Згідно копії листа НПП «Гуцульщина» №151/9 від 15.03.2024 у жовтні 2023 року представники Косівського відділу поліції повідомили НПП «Гуцульщина», що на території парку в с. Город було виявлено, зокрема, земельну ділянку з кадастровим номером 2623683000:18:001:0003, яка не висвічувалася на Кадастровій карті України. Постановою слідчого було залучено представників НПП «Гуцульщина» до проведення судової земельно-технічної експертизи такої земельної ділянки, та було встановлено, що ділянка з кадастровим номером 2623683000:18:001:0003 знаходиться в кварталі 18 Косівського ПНДВ. На території, де за свідченнями поліції знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 2623683000:18:001:0003, не було ніяких межових знаків та власником не проводилася ніяка господарська діяльність. Працівники НПП «Гуцульщина» надали поліції всі необхідні документи, що підтверджують належність такої ділянки до природно-заповідного фонду НПП «Гуцульщина» (т. 1, а.с. 77-78).
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628.1475.19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753.8671.21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».
Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України).
У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частини третя, четверта статті 56 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на момент звернення прокурора з позовом у цій справі) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала в постановах від 15 січня 2020 року у справі №698/119/18, від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17, від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20, від 20 липня 2022 року у справі №910/5201/19, від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20, від 20 червня 2023 року у справі №633/408/18, від 21 червня 2023 року у справі №905/1907/21, від 05 липня 2023 року у справі №912/2797/21, від 08 листопада 2023 року у справі №607/15052/16-ц.
Визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутися спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язку вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Тобто суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом, як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункти 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на її попередні висновки про те, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо(див. постанову від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (пункти 38-40)).
Отже, бездіяльністю компетентного органу щодо захисту прав та інтересів держави чи територіальної громади є невжиття ним заходів для такого захисту протягом розумного строку після того, як йому стало або повинно було стати відомо про можливе порушення зазначених прав або інтересів. Питання про те, який строк вважати розумним, суд має вирішувати у кожному випадку з огляду на конкретну конфліктну ситуацію.
Судом першої інстанції правомірно враховано, що матеріалами справи підтверджено факт попереднього звернення прокурора до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та до Івано-Франківської обласної державної адміністрації з вимогами вжити заходи щодо захисту інтересів держави 06 березня 2024 року (т. 1, а. с. 67-68, 70-72).
У відповідь листом від 15 березня 2024 року Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України зазначило про доцільність подання позову до суду в рамках кримінального провадження в інтересах держави в особі Міндовкіллям Косівською окружною прокуратурою (т. 1, а. с. 77).
Івано-Франківська ОДА в листі від 25 березня 2024 року посилалася на відсутність необхідної інформації про вказаний предмет та зазначила про готовність підтримати позов прокурора (т. 1, а. с. 73-74).
Прокурор звернувся до суду із вказаним позовом 22 травня 2024 року.
Прокурор, подавши позов, у позовній заяві обґрунтував, що захист законних інтересів держави спірних правовідносинах не здійснює неналежним чином суб`єкт владних повноважень (тобто навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, на його переконання, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).
Таким чином, оскільки зазначені органи протягом двох місяців не вчинили жодних дій зі звернення до суду, більше того, зазначили про відсутність наміру самостійно подавати позов, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що прокурор діяв в межах повноважень щодо усунення порушення інтересів держави.
З огляду на викладене колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що прокурором не наведено належного обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави при зверненні з даним позовом до суду.
Отже, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що прокурором було дотримано вимоги статті 23 Закону України «Про прокуратуру» під час звернення до суду із вказаним позовом.
Щодо суті позовних вимог апеляційний суд зазначає таке.
До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).
Статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Указом Президента України від 14 травня 2002 року № 456/2002 з метою збереження, відтворення та раціонального використання типових і унікальних природних комплексів Покутських Карпат, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення створено на території Косівського району Івано-Франківської області Національний природний парк «Гуцульщина».
Відповідно до статті 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).
Статтею 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (тут і надалі, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на землях природоохоронного та історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Згідно статті 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.
Порядок відведення земельних ділянок природним заповідникам, біосферним заповідникам, національним природним паркам, регіональним ландшафтним паркам, а також ботанічним садам, дендрологічним паркам, зоологічним паркам визначається Земельним Кодексом України (частина четверта статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).
Заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва й інші території та об`єкти природно-заповідного фонду, які створюються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання (частина п`ята статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).
Відповідно до статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Згідно з пунктами «а», «в» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
Частина перша статті 150 ЗК України (пункту «г») відносить до особливо цінних земель, зокрема, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.
Припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у пункті «г» частини першої цієї статті, з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України (частина друга статті 150 ЗК України).
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Указу Президента України від 14 травня 2002 року № 456/2002 «Про створення національного природного парку «Гуцульщина» установлено площу земель НПП «Гуцульщина» 32 271 га, в тому числі 7 606 га земель, що мають бути надані йому в постійне користування, та 24 665 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів (додатки № 1 та № 2) (т. 1, а. с. 49-50).
Актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 23 серпня 2002 року передано НПП «Гуцульщина» по Кутському ДЛГ лісовий фонд загальною площею 21 562 га, по Косівському районному підприємству «Райагроліс» лісовий фонд площею 10 709 га (т. 1, а.с. 51-53).
Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 440 від 05 жовтня 2010 року затверджено Проект організації території НПП «Гуцульщина», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів (т. 1, а. с. 54).
Згідно з інформацією, наданою НПП «Гуцульщина» за № 640/9 19 жовтня 2023 року, територія кварталу 18 Косівського ПНДВ, де знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 2623683000:18:001:0003, включена в Проект створення НПП «Гуцульщина» і відноситься до природно-заповідного фонду України (т. 1, а. с. 45-46).
Згідно інформацією, наданою НПП «Гуцульщина» за № 151/9 15 березня 2024 року, постановою слідчого було залучено представників НПП «Гуцульщина» до проведення судової земельно-технічної експертизи такої земельної ділянки та було встановлено, що ділянка з кадастровим номером 2623683000:18:001:0003 знаходиться в кварталі 18 Косівського ПНДВ; на її території не було межових знаків та власником не проводилася ніяка господарська діяльність (т. 1, а. с. 77-78).
Наведене підтверджується також планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (планшет № 2 лісовпорядкування 2004 року НПП «Гуцульщина», Косівське ПНДВ (т. 1, а. с. 55), витяг з планшету № 2 - межі земельної ділянки № 2 (квартал 18, виділ № 13,19,20) (т. 1, а. с. 42).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме національного природного парку «Гуцульщина».
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні дані про те, що спірна земельна ділянка належить до земель природно-заповідного фонду, відхиляються колегією суддів та спростовуються вищевикладеним.
Також відхиляються посилання апеляційної скарги на те, що ПНН «Гуцульщина» у своїй діяльності використовує матеріали лісовпорядкування від 2004 року, на підставі яких було виготовлено Проект організації територій, який затверджено 2010 року, в той час оскаржуваний державний акт на право власності на земельну ділянку видано 1993 року, оскільки до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що відповідає частині четвертій статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», а неоформлення земель під об`єктом природно-заповідного фонду не змінює його цільового призначення як земель, віднесених до земель природно-заповідного фонду, та не звільняє органи державної влади від обов`язку діяти відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку зміни цільового призначення та вилучення земельної ділянки (див. постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/2323/18, від 16 вересня 2022 року у справі № 752/3090/1).
Доводи заявника щодо неврахування судом необхідності застосування строків позовної давності, відхиляються колегією суддів, оскільки зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц).
Негаторний позов про повернення земельної ділянки може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки і на таку вимогу не поширюється позовна давність (постанова Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі №676/76/22 (провадження №61-10188св24)).
Отже, посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування строків позовної давності є безпідставними.
Крім того, суд першої інстанції правомірно врахував, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункти «а» і «б» частини першої статті 91, пункти «а» і «б» частини першої статті 96 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. постанови від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (пункт 127), від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункт 148), від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц (пункт 53), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 117)).
Отже, у втручанні держави у право мирного володіння спірною земельною ділянкою природно-заповідного фонду є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами.
Контроль за використанням земельних ділянок природно-заповідного фонду є важливим для суспільства загалом і для територіальної громади зокрема. Загальний інтерес у контролі за використанням спірної земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації, безумовно, переважає приватний інтерес однієї особи щодо земельної ділянки, отриманої з метою, що прямо суперечить закону.
Таким чином, відповідач міг і повинен був розуміти, що спірна ділянка належить до земель лісового фонду, передана до природно-заповідного фонду і її отримання у власність для ведення особистого селянського господарства є неможливим в силу імперативних вимог законодавства України.
Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Беньковського Володимира Андрійовича залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 13 лютого 2026 року – без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.
Головуючий:        В.А. Девляшевський 
Судді:         В.М. Луганська
Є.Є. Мальцева

Повне судове рішення складено 03 червня 2026 року.