19.06.2026

Справа №720/1165/24
Провадження №2/720/47/25

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року   Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі:  головуючого судді Павлінчука С. С.
з участю секретаря   Політнічук Л. В. 
розглянувши в місті Новоселиця цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що між ОСОБА_1 та ТОВ «АВЕНТУС», ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ», правонаступником яких є позивач, були укладені кредитні договори, по яким виникла заборгованість у зв`язку із невиконанням відповідачем їх умов.
Відповідно до вимог ст.274 ЦПК України справи щодо спорів про стягнення заборгованості розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Новоселицького районного суду було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін та встановлено 15-ти денний строк для подачі відзиву з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, а для подачі відповіді на відзив - п`ять днів з дня отримання відзиву.
Відповідач у встановлений судом строк подала до суду відзив, в якому заперечувала факт наявності у позивача права вимоги до відповідача. У цій частині відзив обґрунтовано недоведеністю факту виникнення права вимоги у первісного кредитора, а відтак і можливості його відступлення новому кредиторові.
Крім цього вказувала, що наявні у матеріалах справи розрахунки заборгованості не можуть бути належними та допустимими доказами заборгованості відповідача, оскільки вони не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік».
Окремо акцентувала увагу на тому, що відсотки по кредитним договорам нараховано первісними кредиторами поза строком користування кредитними коштами.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі.
Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, однак від останньої надійшла заява про розгляд справи без їх участі та невизнання позовних вимог.
Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази вважає, що позов слід задовольнити частково.
Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, встановлені судом
Позивач пред`явив до відповідача вимоги про стягнення заборгованості за трьома кредитними договорами.
І. Судом встановлено, що 08 лютого 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» було укладено електронний договір №6348779 про надання споживчого кредиту.
Відповідно п.1.3. договору сума кредиту складає 20 000 гривень.
Згідно п.1.4. строк кредитування 360 днів. Періодичність платежів зі сплати відсотків – кожні 30 днів.
Пунктом 1.5. передбачена стандартна процентна ставка, яка становить 1,9 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 кредитного договору.
Відповідно до п.2.1. кредитного договору кошти кредиту надаються ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту.
З листа ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» вбачається, що 08.02.2023 року ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000 гривень, номер транзакції 33825311, призначення платежу – зарахування на картку, маска картки НОМЕР_1 .
Згідно з п.2.4. кредитного договору, кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно п.2.1 договору (картка із маскою НОМЕР_1 ).
Відповідно до п.3.1. договору нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».
Відповідно до п.9.6 кредитного договору цей договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного зі сторони товариства аналогом власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами копіювання, в особистий кабінет споживача для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом споживача, що відтворений шляхом використання споживачем одноразового ідентифікатора, який формується для кожного разу використання та направляється споживачу на номер мобільного телефону повідомлений останнім товариству в ІТС товариства/зазначений в цьому договорі.
Для підписання кредитного договору ОСОБА_1 використала електронний підпис одноразовим ідентифікатором «А5870» (п.10 договору).
Відповідно до картки обліку договору (розрахунку заборгованості) за кредитним договором №6348779 від 08.02.2023 року станом на 06.06.2023 року заборгованість ОСОБА_1 складає 13 098,56 гривень основного боргу, 23 120,66 гривні - по відсоткам за період з 08 лютого по 06 червня 2023 року.
24 листопада 2024 року ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» і ТОВ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» уклали договір факторингу №24112023, за умовами якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» за плату відступило позивачу своє право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.
Факт уступлення прав вимоги підтверджується актом прийому-передачі прав вимоги та витягом із реєстру боржників, з якого вбачається, що право вимоги було уступлено також відносно ОСОБА_1 .
З позовної заяви вбачається, що ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» після набуття права вимоги до відповідача жодних нарахувань за кредитним договором не здійснювало.
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за цим кредитним договором у сумі 36 219,22 гривень.
ІІ. Крім того, 06 березня 2023 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено електронний кредитний договір №09613-03/2023, згідно п.1.1 якого товариство надає клієнту кредит у розмірі 2000 грн умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Кредитний договір підписаний відповідачем із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором «W0153» (п.7 договору).
Кредит надається строком на 25 днів з 06 березня 2023 року до 30 березня 2023 року (п.1.2 договору).
За користування кредитом клієнт сплачує товариству 456,25% річних від суми кредиту в розрахунку 1,25 % на добу (п.1.3. договору).
У п.2.3 договору передбачено, що у разі якщо клієнт не сплатив кредит у строк, передбачений у п. 1.2. цього договору, нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (2,5% на добу) з першого дня користування кредитними коштами, при цьому клієнт погоджується, що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов договору.
Відповідно до п.2.4. цього договору обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом.
Відповідно до п. 3.3.3. клієнт може відстрочити виконання зобов`язання на строк 10 або 20 днів, сплативши для цього проценти відповідно до розрахунку: 10 днів - 2,94% на добу від тіла кредиту, 20 днів - 2,24 % на добу від тіла кредиту.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до заявки відповідача від 27 березня 2023 року на відстрочення виконання зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту №09613-03/2023 від 06 березня 2023 року, між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та відповідачем укладено додаткову угоду про відстрочення виконання договору строком на 20 днів, тобто до 15 квітня 2023 року. Водночас будь-які нарахування за кредитом на строк дії відстрочення призупиняються.
Із цієї додаткової угоди вбачається, що сума заборгованості позичальниці становить 2550 гривень. У зв`язку із відстроченням виконання зобов`язання клієнт зобов`язується повернути вказану вище суму на умовах зміненого графіку, зокрема заборгованість по тілу кредиту у розмірі 2000 гривень та по відсоткам – 550 гривень.
Згідно з розрахунком первісного кредитора станом на день уступлення права вимоги загальна заборгованість відповідача за цим договором становить 7800 грн, з яких: 2 000 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 5 800 грн - прострочена заборгованість за нарахованими процентами за період з 06 березня 2023 року по 19 квітня 2023 року за відсотковою ставкою 1,25% та у період з 20 квітня 2023 року по 19 липня 2023 року за відсотковою ставкою 2,5% в день на залишок заборгованості.
03 липня 2023 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» укладено договір факторингу № 3072023, відповідно до умов якого фактор стає новим кредитором у зобов`язаннях, що виникли із основних договорів та отримує права вимоги по ним, в тому числі право грошової вимог до боржників по сплаті заборгованості по основним договорам, строк платежу за якими настав, а також вимоги по тим договорам, які виникнуть у майбутньому, з моменту підписання сторонами акту приймання передачі відповідно до Додатку №2 до цього Договору.
Також, позивачем надано суду копію вказаного вище акту.
27 грудня 2023 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» укладено договір факторингу №27122023-2, відповідно до умов якого ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників.
Згідно п.1.2 Договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги по заборгованості боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги по заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.
З копії акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу та витягу із нього вбачається, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги за кредитним договором №09613-03/2023 від 06 березня 2023 року, а загальна сума заборгованості ОСОБА_1 станом на день укладення цього акту становить 7800 гривень.
З позовної заяви вбачається, що ТОВ «ФІНАНСОВА КОММПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» після набуття права вимоги до відповідача жодних нарахувань за кредитним договором не здійснювало.
Позивач просив стягнути із відповідача заборгованість за цим кредитним договором у сумі 7800 гривень.
ІІІ. Також, 06 березня 2023 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено електронний кредитний договір №09641-03/2023, згідно п.1.1 якого товариство надає клієнту кредит у розмірі 5 300 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його користування в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Кредитний договір підписаний позичальницею із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором «W9698» (п.7 договору).
Кредит надається строком на 25 днів з 06 березня 2023 року до 30 березня 2023 року (п.1.2 договору).
За користування кредитом клієнт сплачує товариству 36,5% річних від суми кредиту в розрахунку 0,1 % на добу (п.1.3. договору).
У п.2.3 договору передбачено, що у разі якщо клієнт не сплатив кредит у строк, передбачений у п. 1.2. цього договору, нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (2,5% на добу) з першого дня користування кредитними коштами, при цьому клієнт погоджується, що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов договору.
Відповідно до п.2.4. цього договору обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом.
Відповідно до п.3.3.3. клієнт може відстрочити виконання зобов`язання на строк 10 або 20 днів, сплативши для цього проценти відповідно до розрахунку: 10 днів - 2,94% на добу від тіла кредиту, 20 днів - 2,24 % на добу від тіла кредиту.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до заявки відповідача від 30 березня 2023 року на відстрочення виконання зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту №09641-03/2023 від 06 березня 2023 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та відповідачем укладено додаткову угодe про відстрочення виконання договору строком на 10 днів, тобто до 08 квітня 2023 року. Водночас будь-які нарахування за кредитом на строк дії відстрочення призупиняються.
Із цієї додаткової угоди вбачається, що сума заборгованості позичальниці становить 5432,5 гривень. У зв`язку із відстроченням виконання зобов`язання клієнт зобов`язується повернути вказану вище суму на умовах зміненого графіку, зокрема заборгованість по тілу кредиту у розмірі 5 300 грн та по відсоткам – 132,5 грн.
Згідно з розрахунком первісного кредитора станом на день уступлення права вимоги загальна заборгованість відповідача за цим договором становить 20 570 грн, з яких: 5 300 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 15 270 грн - прострочена заборгованість за нарахованими процентами за період з 06 березня 2023 року по 09 липня 2023 року.
03 липня 2023 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» укладено договір факторингу № 3072023, відповідно до умов якого фактор стає новим кредитором у зобов`язаннях, що виникли із основних договорів та отримує права вимоги по цим, в тому числі право грошової вимог до боржників по сплаті заборгованості по основним договорам, строк платежу за якими настав, а також вимоги по цим договорам, які виникнуть у майбутньому, з моменту підписання сторонами акту приймання передачі відповідно до Додатку №2 до цього Договору.
Також, позивачем надано суду копію вказаного вище акту.
27 жовтня 2023 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» укладено договір факторингу №27102023, відповідно до умов якого ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» права вимоги до боржників, які вказані у Реєстрі боржників.
Згідно п.1.2 Договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги по заборгованості боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги по заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.
З копії акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу та витягу із нього вбачається, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги за кредитним договором №09641-03/2023 від 06 березня 2023 року, а загальна сума заборгованості ОСОБА_1 станом на день підписання цього акту становить 20 570 гривень.
З позовної заяви вбачається, що ТОВ «ФІНАНСОВА КОММПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» після набуття права вимоги до відповідача жодних нарахувань за кредитним договором не здійснювало.
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за цим кредитним договором у сумі 20 570 гривень.
Щодо узгодження сторонами істотних умов кредитного договору
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Договір, який укладений в електронній формі є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно ч.4, 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закону)пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно ч.8 ст.11 цього Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Статтею 12 цього Закону передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20).
Відтак, такі дії ОСОБА_1 свідчать про реалізацію нею свого наміру на укладення договорів №6348779 від 08 лютого 2023 року, №09613-03/2023 та №09641-03/2023 від 06 березня 2023 року, оскільки вони були підписані відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, який вона отримала на номер мобільного телефону.
Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів
Суд виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та у порядку, встановлених договором, а позичальник – повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування – спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною 3 статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Як вбачається з умов кредитних договорів №6348779 від 08 лютого 2023 року, №09613-03/2023 та №09641-03/2023 від 06 березня 2023 року кредит надавався позичальниці шляхом безготівкового переказу грошової суми на вказаний у цих договорах її банківський рахунок.
Заперечуючи факт отримання кредитних коштів, відповідач будучи обізнаним про підписання кредитних договорів, графіків погашення кредитів та сплати відсотків, не вчиняла дії щодо захисту, на її думку, порушених прав на отримання кредитних коштів за вказаними договорами. 
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 31січня 2025 року у справі № 235/8060/15-ц (провадження № 61-6952св24).
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
У цій справі судом встановлено, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000 гривень через платіжного посередника - ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА», номер транзакції 33825311, призначення платежу – зарахування на картку, маска картки НОМЕР_1 . Зазначене вище підтверджується листом ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» №20231129-2 від 29 листопада 2023 року.
Отже, факт перерахування кредитних коштів по кредитному договору №6348779 від 08 лютого 2023 року підтверджується у сукупності наявними у матеріалах справи доказами, та не спростовано відповідачем.
Що ж стосується факту отримання відповідачем кредитних коштів по договору №09613-03/2023 від 06 березня 2023 року, то суд враховує, що 27 березня 2023 року ОСОБА_1 уклала додаткову угоду до вказаного вище договору, відповідно до умов якої остання погодилась із її розміром заборгованості по цьому договору (яка становила 2 550 гривень, з яких 2000 гривень - тіло кредиту) та зобов`язалась її сплатити.
Вказану додаткову угоду підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором «W0143». 
Аналогічно, 30 березня 2026 року відповідач уклала додаткову угоду до кредитного договору №09641-03/2023 від 06 березня 2023 року, відповідно до умов якої остання погодилась із її розміром заборгованості по цьому договору (яка становила 5 432,5 гривень, з яких 5 300 гривень - тіло кредиту) та зобов`язалась її сплатити.
Вказану додаткову угоду підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором «W0512». 
Укладення зазначених вище додаткових угод відповідачем не заперечується та не оскаржується.
За встановлених судом обставин укладення кредитних договорів, перерахування первісним кредитором на банківську картку відповідача грошових коштів, укладення додаткових угод, у яких відповідач визнавала наявний у неї розмір заборгованості та водночас, заперечення факту надання їй кредитних коштів є проявом суперечливої поведінки. У такий спосіб відповідач намагається уникнути належного виконання зобов`язання.
З урахуванням вищевикладеного, слід виснувати про доведеність обставини перерахування кредитних коштів на банківський рахунок ОСОБА_1 за кредитними договорами №6348779 від 08 лютого 2023 року, №09613-03/2023 та №09641-03/2023 від 06 березня 2023 року.
У цій частині помилковими є доводи відзиву на позовну заяву про те, що у матеріалах справи відсутні первинні фінансові документи про видачу кредиту, з огляду на позицію Верховного Суду, наведену у постанові 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20 (провадження № 61-7018св21), відповідно до якої Закон України «Про електронну комерцію» є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, тому посилання на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є безпідставним.
ТОВ «АВЕНТУС» та ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» не є банківськими установами в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Первісний кредитор не відкриває рахунки, а здійснює послуги з переказу коштів без відкриття рахунку. Оскільки, ТОВ «АВЕНТУС» та ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» є фінансовими установами, які здійснюють господарську діяльність з надання фінансових послуг, а саме надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, відповідно надати будь-які первинні бухгалтерські документи стосовно рахунків ОСОБА_1 фінансові установи не можуть, оскільки не володіють такою інформацією.
Враховуючи зазначене вище, суд доходить висновку про належне виконання первісними кредиторами свого обов`язку щодо перерахування кредитних коштів ОСОБА_1 за укладеними кредитними договорами шляхом їх безготівкового зарахування на вказані відповідачем у кредитних договорах рахунки, що підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів у справі.
Щодо розміру заборгованості по кредитному договору №6348779 від 08 лютого 2023 року
Відповідно п.1.3. договору №6348779 від 08.02.2023 року сума кредиту складає 20 000 гривень.
Згідно п.1.4. строк кредитування 360 днів. Періодичність платежів зі сплати відсотків – кожні 30 днів.
Пунктом 1.5. передбачена стандартна процентна ставка, яка становить 1,9 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 кредитного договору.
Згідно п.5.6. договору сторони домовилися, що у випадку недостатності суми платежу для виконання зобов`язання за договором у повному обсязі ця сума погашає платежі в такій черговості: в першу чергу на погашення простроченої суми тіла кредиту та прострочених відсотків, у другу чергу — сума кредиту та відсотки, у третю — неустойки та інших платежів.
Із наданої позивачем картки обліку договору (розрахунку заборгованості) за кредитним договором №6348779 від 08.02.2023 року станом на 06.06.2023 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 складає 13 098,56 гривень основного боргу, 23 120,66 гривні заборгованості по відсоткам.
З позовної заяви та заяви про усунення недоліків позовної заяви вбачається, що заявлені до стягнення відсотки по цьому кредиту нараховані за період з 08 лютого по 06 червня 2023 року (119 днів).
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відтак, з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд перевіряє обґрунтованість заявлених до стягнення відсотків саме за період з 08 лютого по 06 червня 2023 року, та визначаючи їх розмір, виходить із наступного.
Пунктом 1.5.2 кредитного договору передбачено застосування зниженої відсоткової ставки на рівна 1,393% у випадку, якщо відповідач до 10.03.2023 року або протягом 3-х календарних днів що слідують за цією датою сплатить кошти у розмірі не менше суми першого платежу згідно Графіку, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту. 
З розрахунку заборгованості первісного кредитора (картки обліку договору) вбачається, що протягом перших 30 днів користування кредитними коштами (з 08.02.2023 року по 09.03.2023 року) сума заборгованості відповідача розрахована із застосуванням зниженої відсоткової ставки 1,393%, 10.03.2023 року відсотки не нараховувались, а наступні 88 днів (з 11.03.2023 року по 06.06.2023 року) згідно стандартної відсоткової ставки 1,99%.
Крім цього, із картки обліку договору вбачається, що відповідач частково погасила заборгованість по цьому договору, зокрема 09.02.2023 року на суму 7 000 грн та 08.03.2023 року - 5557,64 грн. Загальна сума платежів відповідача становить 12 557,64 грн.
Порівнюючи графік погашення заборгованості та розрахунок заборгованості суд доходить до висновку, що станом на 08.03.2023 року відповідач достроково повернула частину кредиту, а отже визначаючи розмір заборгованості по відсоткам за кредитним договором №6348779 від 08.02.2023 року у спірних правовідносинах слід керуватись саме пунктом 1.5.2 кредитного договору, який передбачає застосування зниженої відсоткової ставки.
А тому розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за цим кредитним договором в частині нарахованих процентів за правомірне користування кредитними коштами у період з 08 лютого по 06 червня 2023 року (119 днів) повинен бути здійснений наступним чином:
– за період з 08.02.2023 року по 09.02.2023 року за відсотковою ставкою 1,393%, що дорівнює 556 грн (20 000 грн х 1,393% х 2 дні).
Разом із цим, суд враховує, що 09.02.2023 року відповідач здійснила платіж у розмірі 7 000 грн, з яких 556 грн слід зарахувати в рахунок погашення відсотків по кредиту, 6 444 грн – тіла кредиту, а відтак, залишок по тілу кредиту становить 13 556 грн (20 000 грн – 6 444 грн);
– за період з 10.02.2023 року по 08.03.2023 року за відсотковою ставкою 1,393%, що дорівнює 5 088,01 грн (13 556 грн х 1,393% х 27 дні).
08 березня 2023 року відповідач здійснила черговий платіж у розмірі 5 557,64 грн, з яких 5 088,01 грн слід зарахувати в рахунок погашення відсотків по кредиту, а 469,62 грн – на тіло кредиту, а відтак, залишок по тілу кредиту становить 13 087,58 грн (13 556 грн – 469,62 грн);
– за період з 09.03.2023 року по 06.06.2023 року за відсотковою ставкою 1,393%, що дорівнює 16 372,56 грн (13 087,58 грн х 1,393% х 90 днів).
З наведеного вище вбачається, що розмір заборгованості відповідача по тілу кредиту становить 13 087,58 грн, а по відсоткам - 22 016,57 грн.
Проте, позивачем заявлено до стягнення заборгованість по тілу кредиту у розмірі 13 098,56 гривень, та по відсоткам у розмірі 23 120,66 гривень, що вочевидь не узгоджується із проведеним судом розрахунком заборгованості за вказаний період.
Отже, позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» у цій частині слід задовольнити частково та із відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по кредитному договору №6348779 від 08 лютого 2023 року у розмірі 35 104,15 грн.
Щодо розміру заборгованості по кредитним договорам №09613-03/2023 та №09641-03/2023 від 06 березня 2023 року
Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).
Як зазначалось вище, суд у цій справі дійшов висновку про доведеність факту перерахування кредитних коштів первісним кредитором.
Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку первісним кредиторам не повернуті, то новий кредитор має право вимагати їх повернення.
Отже, із відповідача слід стягнути заборгованість по тілу кредиту по кредитному договору:
– №09613-03/2023 від 06 березня 2023 року у розмірі 2 000 гривень;
– №09641-03/2023 від 06 березня 2023 року у розмірі 5 300 гривень.
Таким чином, позов у цій частині слід задовольнити.
Разом з цим, при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.
При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, у якій припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У зазначеній постанові Верховний Суд, розглядаючи питання стягнення штрафних санкцій за договором споживчого кредитування, сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».
Надаючи правову оцінку вказаним поняттям у частині нарахування штрафних санкцій за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього.
Відрізняються терміни в тому випадку, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Указаний висновок міститься у пункті 35 Постанови.
Окрім того, у пункті 54 постанови Верховний Суд вказує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України. Тобто, згідно з логікою Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку частини 2 статті 1050 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Із наданого позивачем розрахунку заборговнаості по кредитному договору від 06 березня 2023 року м №09613-03/2023 вбачається, що станом на день уступлення права вимоги загальна заборгованість відповідача за цим договором становить 7800 грн, з яких: 2 000 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 5 800 грн - прострочена заборгованість за нарахованими процентами за період з 06 березня 2023 року по 19 липня 2023 року.
Також, згідно із розрахунком первісного кредитора по договору від 06 березня 2023 №09641-03/2023 вбачається, що станом на день уступлення права вимоги загальна заборгованість відповідача за цим договором становить 20 570 грн, з яких: 5 300 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 12 270 грн - прострочена заборгованість за нарахованими процентами за період з 06 березня 2023 року по 09 липня 2023 року.
За обставин цієї справи суд дійшов висновку, що розмір заборгованості, який кредитодавець обчислив на день відступлення ним права вимоги за кредитним договором є помилковим, з огляду на наступне.
У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 2 статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Як встановлено з матеріалів справи, строк кредитування за кредитними договорами №09613-03/2023 та №09641-03/2023 від 06 березня 2023 року був погоджений сторонами та становив 25 днів з 06 березня 2023 року до 30 березня 2023 року.
У п. 2.3 договору передбачено, що у разі якщо клієнт не сплатив кредит у строк, передбачений у п. 1.2. цього договору, нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (2,5% на добу) з першого дня користування кредитними коштами, при цьому клієнт погоджується, що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов договору.
Отже, у разі не повернення кредитних коштів у визначений договором 25-ти денний термін, договір передбачає збільшену процентну ставку за подальше користування кредитними коштами.
Не дивлячись на те, що підвищені проценти за користування кредитними коштами, у договорі визначається як стандартна процентна ставка (п.2.3. договору), очевидним є факт, що її нарахування передбачене у разі не виконання відповідачем умов кредитного договору, а саме неповернення кредитних коштів у встановлений п. 1.2 договору строк кредитування) 25-ти денний термін, тобто фактично є санкцією.
Пролонгація дії кредитного договору без ініціативи позичальника за змістом укладеного договору, пов`язується виключно з неповерненням кредитних коштів у визначений п.1.2 договору строк, що не узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20, відповідно до якої поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що неповернення позичальником кредитних коштів у визначений п.1.2 договору строк, є неправомірною поведінкою, а саме неповерненням кредиту у визначений договором строк, що виключає право кредитодавця нараховувати після спливу 25-денного періоду кредитування проценти, визначені за користування кредитними коштами у розмірі встановленому договором.
В цьому випадку права позивача можуть бути захищені шляхом застосування механізму, визначеного статтею 625 ЦК України, вимог про що останній не заявляв.
Разом із цим, як вбачається з матеріалів справи, сторони строк кредитування не збільшували, оскільки додатковими угодами строк виконання зобов`язання відстрочено, зокрема по кредитному договору №09613-03/2023 до 15 квітня 2023 року та по кредитному договору №09641-03/2023 до 08 квітня 2023 року.
При цьому, сторони у додаткових угодах погодили, що будь які нарахування за кредитом на строк дії відстрочення призупинені та станом на день укладення цих угод заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору №09613-03/2023 від 06 березня 2023 року становить 2550 грн, з яких 550 грн – прострочені відсотки, а по кредитному договору №09641-03/2023 від 06 березня 2023 року – 5 432,5 грн, з яких 132,5 грн – прострочені відсотки.
З огляду на вищезазначене, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення процентів, нарахованих поза межами погодженого сторонами строку кредитування (тобто після 15 квітня 2023 року за договором №09613-03/2023 та після 08 квітня 2023 року за договором №09641-03/2023) є безпідставними, оскільки право кредитодавця на нарахування договірних процентів після спливу цих строків припинилося.
Відтак, у цій частині доречними є заперечення відповідача викладені у відзиві на позовну заяву.
Враховуючи, що в додаткових угодах сторони прямо зафіксували розмір заборгованості та погодили призупинення будь-яких нарахувань, а вимог про застосування передбаченого статтею 625 ЦК України охоронюваних норм позивачем не заявлялось, з огляду на принцип диспозитивності належними до стягнення є суми, узгоджені самими сторонами на момент закінчення строків відстрочення виконання цього зобов`язання.
Отже, позов у цій частині слід задовольнити частково та з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути прострочені відсотки по кредитному договору №09613-03/2023 від 06 березня 2023 року у розмірі 550 грн, та по кредитному договору №09641-03/2023 від 06 березня 2023 року у розмірі 132,5 грн.
Висновки за результатами розгляду справи
За таких обставин, суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, доходить до висновку, що позов ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» слід задовольнити частково, та з відповідача слід стягнути прострочену заборгованість по кредитним договорам, а саме: 
№6348779 від 08 лютого 2023 року у розмірі 35 140,15 грн, №09613-03/2023 від 06 березня 2023 року у розмірі 2 550 грн та по кредитному договору №09641-03/2023 від 06 березня 2023 року у розмірі 5 432,5 грн.
Розподіл судових витрат
Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За звернення до суду із цим позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн.
З мотивувальної частини даного рішення вбачається, що суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог на 66,7%, а тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2019,67 грн (3028 х 66,7%).
На підставі ст.ст.207, 1048, 1049, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 247, 259, 263, 265, 268, 274, 280, 281, 282, 284 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (код ЄДР 35625014, юридична адреса вул.Симона Петлюри,30, м.Київ, 01032) заборгованість:
- за кредитним договором № 09613-03/2023 від 06.03.2023 року у розмірі 2550 гривень;
- за кредитним договором № 09641-03/2023 від 06.03.2023 року у розмірі 5432 гривень 50 копійок;
- за кредитним договором № 6348779 від 08.02.2023 року у розмірі 35140 гривень 15 копійок;
- судовий збір у розмір 2019 гривень 67 копійок.
В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Чернівецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:       Сергій ПАВЛІНЧУК