ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року
м. Харків
справа № 643/12944/25
провадження № 22-ц/818/2017/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М., Яцини В.Б., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2025 року в складі судді Скотара А.Ю.
в с т а н о в и в:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 29.09.2016 до нього звернувся ОСОБА_2 з проханням позичити йому 50000 доларів США. Ураховуючи, що він добре знав відповідача і на той час у нього була така сума грошей, він погодився позичити відповідачу 50000 доларів США за умови повернення зазначеної вище суми до 01.07.2019. Якщо повернення боргової суми буде прострочено, то на відповідача накладається пеня у розмірі 1% в місяць на залишок неповерненої суми.
На цих умовах сторони уклали договір позики, на підтвердження передачі грошей ОСОБА_2 власноруч написав розписку і отримав гроші, однак у вказаний в розписці строк свої зобов`язання не виконав. 
Зазначив, що він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогою повернути гроші, однак останній гроші не повернув. 
Вказав, що період прострочення станом на 16 липня 2025 року складає 72 місяці, пеня у розмірі 1% від 50000 доларів США дорівнює 500 доларів США на місяць, отже за 72 місяці пеня склала 36000 доларів США.
Відповідно до відомостей з офіційного сайту НБУ, станом на 04.08.2025 курс гривні до долару США складає 41,7644, таким чином заборгованість відповідача складає 3591738,4 грн. 
Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 50000 доларів США (за курсом НБУ на 04.08.2025 сума становить 2088220 грн), пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 36000 доларів США (за курсом НБУ на 04.08.2025 сума становить 1503518,40 грн), судовий збір у розмірі 12112,00 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 44000,00 грн.
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (борговою розпискою) від 29.07.2016 у розмірі 50000,00 доларів США, пеню за невиконання зобов`язання у розмірі 15500,00 доларів США, а всього стягнуто 65500,00 доларів США; у решті позовних вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9224,50 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати в частині нарахування пені за період з 12.03.2020 (дата введення карантину в Україні) по 24.02.2022 (дата введення воєнного стану в Україні), ухвалити судове рішення про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі в цій частині.
Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони погодили неустойку у разі порушення зобов`язання, яку назвали пенею та визначили її фіксований щомісячний розмір 1% від залишку неповернутої суми. Зазначив, що на період дії карантину він був звільнений від стягнення пені, а пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не містить будь-яких обмежень у його застосуванні, залежно від моменту виникнення обов`язків сплатити на користь позикодавця пені за прострочення основного зобов`язання.

05.02.2026 за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_2 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення пені за період з 12.03.2020 по 24.02.2022, тому в іншій частині апеляційний суд рішення не переглядає.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду в оскаржуваній частині – змінити в частині сум стягнення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з копії боргової розписки, оригінал якої досліджено судом першої інстанції у судовому засіданні та повернуто представнику позивача за клопотанням останнього, установлено, що 29.07.2016 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 50000 доларів США, зобов`язався повернути вказану суму до 01.07.2019. У разі несвоєчасного повернення суми згодний на нарахування пені у розмірі 1% на місяць на залишок неповерненої суми (а.с.9).
Доказів повернення відповідачем боргу чи його частини суду не надано.
Згідно із розрахунком, викладеним позивачем у позовній заяві, пеня станом на 16 липня 2025 року за 72 місяці (у розмірі 1% від 50000 доларів США дорівнює 500 доларів США на місяць), складає 36000 доларів США.
Відповідно до відомостей з офіційного сайту НБУ, станом на 04.08.2025 курс гривні до долару США складає 41,7644, таким чином загальна заборгованість відповідача, згідно із розрахунком позивача, складає 3591738,4 грн.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 203 наведеного Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Тлумачення статті 549 свідчить, що пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення.
Матеріали справи свідчать про те, що за умовами договору позики сторони погодили неустойку у разі порушення зобов`язання, яку назвали пенею та визначили її фіксований щомісячний розмір 1% від залишку неповернутої суми.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року та яким внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».
Отже, Законом України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.
У подальшому відповідними постановами Кабінету Міністрів України встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 неодноразово пролонгувалися і лише 27 червня 2023 року постановою Кабінету Міністрів України № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
З огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, колегія суддів вказує, що суд першої інстанції помилково не застосував вказані норми права та дійшов необґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 суми пені за період з 12 березня 2020 року до 24 лютого 2022 року.
Виходячи з наведеного помилковим висновок суду першої інстанції про те, що до цих правовідносин не може бути застосований п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. 
Враховуючи зазначене, а також усталену практику Верховного Суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені за час прострочення повернення позики з 12 березня 2020 року до 23 лютого 2022 року, тобто, за період який мав місце під час карантину, встановленого постановою Кабінетом Міністрів України на всій України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19.
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2021 року у справі № 922/4076/20 та 25 жовтня 2022 року у справі № 916/183/22, ід 01 серпня 2024 року у справі № 751/6006/21 (провадження № 61-11475св23), від 14 серпня 2023 року у справі № 709/1320/21 (провадження № 61-7203св22), від 17 грудня 2024 року у справі № 759/8814/23 (провадження № 61-9883св24).
Таким чином розмір пені за період з 02.07.2019 року по 11.03.2020, тобто за 8 повних місяців, становить 4000,00 доларів США (50000х1%х8).
Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення вимог щодо стягнення пені за період з 12 березня 2020 року до 24 лютого 2022 року.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
За таких обставин рішення суду підлягає зміні в частині сум стягнення, а апеляційна скарга задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги задоволено на 62,79%, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 7605,12 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2182,51 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5422,61 грн.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2025 року в частині стягнення пені за період з 12 березня 2020 року по 24 лютого 2022 року скасувати та у задоволенні цих позовних вимог відмовити.
Змінити суму стягнення пені з 15500,00 доларів США на 4000,00 доларів США та змінити загальну суму стягнення з 65500,00 доларів США на 54000,00 доларів США. 
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2025 року в частині стягнення основної суми заборгованості в розмірі 50 000,00 доларів США не оскаржувалось та не переглядалось.
Здійснити перерозподіл судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5422,61 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина