Справа № 468/2712/25
2/468/179/26

БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
56101 Миколаївська область м. Баштанка вул. Полтавська 43

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2026 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Муругова В.В., за участю секретаря Зарванської Л.В., представника позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Баштанка цивільну справу № 468/2712/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про передачу нежитлового приміщення – магазину промислових товарів в оренду,
ВСТАНОВИВ:
Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення магазину промислових товарів по АДРЕСА_1 , укладеного 20.09.2023 року між відповідачами.
На обґрунтування вимог позивачка в позовній заяві зазначила, що вона та відповідач ОСОБА_3 як колишнє подружжя є співвласниками нежитлового приміщення, магазину, розташованого по АДРЕСА_1 , яке належить їм на праві спільної сумісної власності. 
В провадженні Баштанського районного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа щодо спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в тому числі і вказаного нежитлового приміщення магазину. В ході вказаного провадження позивачці стало відомо, що відповідач ОСОБА_3 без її згоди уклав договір оренди зазначеного приміщення зі своїм батьком - відповідачем ОСОБА_4 . Оскільки вказаний договір оренди нежитлового приміщення був укладений без згоди позивачки, яка бажає брати особисту участь у володінні та користуванні вказаного приміщення, тому просила визнати вказаний договір оренди недійсним.

Позовна заява надійшла до суду 01.12.2025 року.
12.12.2025 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
29.12.2025 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, вказавши, що відповідне нежитлове приміщення повністю утримується відповідачем та позивачка самоусунулась від утримання вказаного майна. Позивачка допускає суперечливу поведінку, оскільки в даній справі ставить питання про визнання відповідного договору оренди недійсним, що потягне за собою реституцію орендної плати, а в іній справі просить стягнути з відповідача половину отриманої за таким договором орендної плати. Крім того, відповідач ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність з 2000 року та уклав відповідний договір оренди у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та необхідності при цьому сплачувати позивачці аліменти. Натомість позивачка здійснює підприємницьку діяльність з 2016 року, у 2023 році припинила її та поновила лише в 2025 році, тому укладений в 2023 році договір оренди не порушив прав позивачки. 
05.03.2026 року підготовче провадження закрите та справа призначена до судового розгляду.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник до суду не з`явилися, про судовий розгляд справи повідомлялися через Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему.

Відповідач ОСОБА_4 до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (до суду повернулось поштове відправлення з відміткою про те, що відповідач за зареєстрованим у встановленому порядку місцем свого проживання відсутній, тому він відповідно до ч.8 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим). До суду не надійшло відзиву на позов. 

Оскільки належним чином повідомлені відповідачі до суду не з`явилися, відповідач ОСОБА_3 подав до суду відзив, то суд ухвалив про розгляд справи за відсутності відповідачів. 

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі матеріали (копію свідоцтва про одруження; копію свідоцтва про шлюб; копію інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.08.2023 року; копію звіту про оцінку майна; копію ухвали Баштанського районного суду Миколаївської області від 18.10.2024 року №468/2079/24; копію ухвали Баштанського районного суду Миколаївської області від 30.10.2024 року №468/2176/24; копію договору про передачу в оренду нежитлового приміщення від 20.09.2023 року; копію трудового договору від 02.10.2023 року; копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; копію талону-повідомлення від 08.07.2023 року; копію талону-повідомлення від 12.09.2025 року; копію заяви ОСОБА_2 від 08.10.2025 року; копії пояснень; копію довідки КНП «Баштанська багатопрофільна лікарня» Баштанської міської ради від 08.10.2025 року; копію витягу з ЄРДР № 12025153140000052; копію постанови про призначення судово-медичної експертизи від 09.10.2025 року; копію висновку експерта від 28.03.2025 року; копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2017 року; копії квитанцій; копію технічної документації на приміщення; копію відзиву на апеляційну скаргу; копію заяв про збільшення позовних вимог; копію договору оренди землі; копію акту звіряння), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

В судовому засіданні встановлено, що в спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як колишнього подружжя перебуває нежитлове приміщення магазину промислових товарів по АДРЕСА_1 , набуте ними в період шлюбу, що узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц та від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21.
При цьому між ними існує невирішений спір про поділ спільного майна подружжя, в тому числі і вказаного нерухомого майна.
20.09.2023 року відповідач ОСОБА_3 без згоди позивачки уклав договір оренди зазначеного приміщення з відповідачем ОСОБА_4 .

Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Із ч. 1 ст. 215 ЦК України слідує, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.2, 4 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Згідно з ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За такого, для укладення правочину з приводу цінного майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, необхідним є отримання письмової згоди іншого з подружжя.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 09.09.2024 року по справі №352/1070/17 Верховний Суд наголошує, що застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду. Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
В даному випадку позов пред`явлений співвласником майна, тобто особою, на права та інтереси якої вказаний договір впливає. Наявні також і підстави для оспорення правочину – відсутність письмової згоди іншого з колишнього подружжя (іншого співвласника спільного сумісного майна) на укладення договору щодо цінного майна. Наявне також і порушення оспорюваним договором суб`єктивних прав позивачки як співвласника майна на передбачене ст. 63 СК України право володіти та особисто користуватись майном, яке перебуває у спільній сумісній власності, а також на можливість ефективного користування таким майном, в разі виділу позивачці такого майна в порядку поділу спільного майна подружжя. 

Крім того, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. (Зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц).
У постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.
Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема, знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).
Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).
Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який за обставин, про які відомо суду, очевидно, міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин. Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

За такого судом встановлено, що нежитлове приміщення магазину промислових товарів по АДРЕСА_1  набуте під час шлюбу і є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і остання не надавала згоди на укладення договору оренди вказаного нерухомого майна. 
Крім того, оспорений договір укладений в період, коли між колишнім подружжям вже була відсутня згода щодо порядку спільного володіння та користування спільним сумісним майном та фактично існували спори щодо цього, що підтверджується відповідними конфліктами між ними та зверненнями з цих підстав до правоохоронних органів. 
Наведене вище вказує на те, що оспорюваний договір оренди спірного нежитлового приміщення суттєво порушує права та законні інтереси ОСОБА_2 як співвласника на вільне використання частини її майна.
Крім того, дії сторін оспореного договору оренди, які також є родичами між собою, були недобросовісними, оскільки вони не могли не знати про те, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності, про те, що на укладення такого договору не була отримана письмова згодя співвласника та про те, що між співвласниками є спір щодо користування та поділу спільного сумісного майна.

Комплекс описаного вище, виходячи із положень ч. 1 ст. 203, ч.2, 4 ст. 369 ЦК України та ч.3 ст. 65 СК України є підставою для визнання такого договору недійсним.

У зв`язку з цим позов підлягає задоволенню. 

Оскільки позов підлягає задоволенню, то на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в рівних частинах.
На підставі викладеного та керуючись статтями 12; 13; 81; 264; 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про передачу нежитлового приміщення – магазину промислових товарів в оренду – задовольнити.

Визнати укладений 20.09.2023 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 договір про передачу в оренду нежитлового приміщення – магазину промислових товарів по АДРЕСА_1 недійсним. 

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 302 (триста дві) гривні 80 копійок в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 302 (триста дві) гривні 80 копійок в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Миколаївському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 );
Відповідачі: ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 );
ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення складене 18.05.2026 року. 

Суддя