Окрема думка 
суддів К. М. Пількова, О. О. Банаська та І. В. Ткача 
до ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2026 у справі № 11-63сап18 
(провадження № 11-206зва26)
(стосовно мотивів)

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 13.05.2026 відмовила у відкритті провадження за нововиявленими обставинами за заявою О. С. Степанової (далі - Заявниця) про перегляд постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2018 у справі за скаргою Заявниці на рішення Вищої ради правосуддя від 21.12. 2017 № 4232/0/15-17.
Вважаємо правильною по суті ухвалу Великої Палати, однак висловлюємо незгоду з мотивами, які вона поклала в основу обґрунтування свого рішення.
Ухвала мотивована тим, що з часу ухвалення судового рішення, про перегляд якого просить Заявниця, минуло більше ніж три роки, тому перегляд не є можливим, оскільки заяву про перегляд подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а відповідно до пункту 1 частини другої статті 363 КАС України, така заява може бути подана не пізніше трьох років з дня набрання судовим рішенням законної сили, і цей трирічний строк є присічним.
Слід звернути увагу на те, що Заявниця окремо навела аргументи стосовно того, що встановлений у пункті 1 частини другої статті 363 КАС України трирічний строк не є присічним. При цьому вона проводить аналогію з тим, як свого часу «присічний» строк у десять років з дня набрання судовим рішенням законної сили був поновлений Верховним Судом у випадку перегляду судового рішення після встановлення Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) при вирішенні справи судом, а норма процесуального кодексу [у тому випадку Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), яка однак подібна до відповідної норми КАС України], була визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України від 14.02.2024 № 1-р(II)/2024.
Вважаємо, що Велика Палата мала дати відповідь на цей аргумент, що хоча і не змінило б суті рішення, однак надало б позиції Великої Палати більшої послідовності.
Велика Палата, на нашу думку, мала б звернути увагу Заявниці на те, що аналогія, на яку та посилається, у цьому випадку недоречна. 
У випадку, коли Велика Палата Верховного Суду не кваліфікувала як присічний десятирічний строк з дати набрання судовим рішенням, про перегляд якого за виключними обставинами просив заявник після констатованих ЄСПЛ порушень Конвенції] при розгляді справи національним судом, йшлося про неможливість покладення на заявника негативних наслідків тривалого розгляду справи у ЄСПЛ, що від заявника не залежало (див. §§ 47, 51, 52 постанови від 07.07.2021 у справі № 2-а-256/08, провадження № 11-41зва21):
«47. Водночас ані стаття 46 Конвенції, ані норми Закону № 3477-IV не ставлять обов`язок держави виконати рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, в залежність від будь-якого строку, що минув з дня набрання судовим рішенням національного суду законної сили.
51. При цьому як рішення у справі «Котенко та інші проти України», так і рішення у справі «Горяйнова проти України», постановлені ЄСПЛ, набули статусу остаточних після спливу десятирічного строку з дня набрання законної сили рішеннями національних судів у справах № 2-1606/07 та № 2-а-256/08 відповідно.
52. Таким чином, сплив зазначених строків не пов`язаний з несвоєчасним вчиненням заявниками дій щодо звернення до національного суду з відповідними заявами, а обумовлений тривалим розглядом справ ЄСПЛ».
Схожим чином Конституційний Суд України у рішенні від 14.02.2024 № 1-р(II)/2024, визнав є неконституційними пункт 2 частини другої, частину третю статті 321 ГПК України в тім, що вони унеможливлюють: 1) подання заяв про перегляд судового рішення у зв`язку з ухваленням ЄСПЛ рішення після десяти років із дня набрання законної сили рішенням національного суду; 2) поновлення строку судом на подання заяви про перегляд рішення національного суду. При цьому Суд керувався тим, що «… визначений у Кодексі десятирічний строк на подання заяви про перегляд судових рішень у зв`язку з ухваленням Європейським судом із прав людини рішення, у якому встановлено порушення Конвенції, та неможливість поновлення судом такого строку ставлять реалізацію права, гарантованого частиною п`ятою статті 55 Конституції України, у залежність від обставин, на які не може вплинути особа, а саме від строку розгляду її заяви Європейським судом із прав людини» (§ 4.7. рішення).
Натомість у справі Заявниці не йдеться про те, що застосування «присічного» трирічного строку з дня набрання таким судовим рішенням законної сили робить неможливим перегляд через обставини, на які не може вплинути Заявниця.
У випадках перегляду остаточних судових рішень за виключними обставинами після констатації ЄСПЛ порушення Конвенції, власне підставою для перегляду є «встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом». Тобто наявність остаточного рішення ЄСПЛ є підставою для перегляду.
Натомість у справі Заявниці заяву подано для перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами з підстави, визначеної у пункті 1 частини другої статті 361 КАС України («істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи»).
На відміну від «встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом» (яке можливе тільки цією установою, в описаних вище випадках, тільки у рішенні ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного), з`ясування істотних для справи обставин не пов`язане з набранням законної сили судовим рішенням, у якій такі обставини відкрились, досліджувались і були встановлені. Так, дійсно, встановлення обставин у судових рішеннях за положеннями процесуального законодавства в окремих випадках може мати преюдиціальне значення. Однак це не означає, що тільки з набранням законної сили відповідним судових рішень ці обставини стають відомими, розкриваються.
У цій справі також не йдеться про ті види нововиявлених обставин, стосовно яких закон пов`язує можливість заявити про них тільки з набранням законної сили відповідним судовим рішенням [пункти 2 і 3 частини другої статті 361 КАС України («встановлення вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі» та «скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду»)].
У заяві про перегляд Заявниця посилається на те, що в ухвалі Київського апеляційного суду у справі №756/14096/18 від 09.02.2026 за наслідками перегляду виправдувального вироку було встановлено таке:
«…Відмовляючи у допиті зазначених ОСОБА_2 свідків, суддя зазначила про відсутність правових підстав для виклику та допиту в якості свідків вказаних осіб так, як обставини, на підтвердження яких ОСОБА_2 просив допитати свідків, не стосуються предмету доказування. При цьому, суд акцентував увагу на тому, що вказані ОСОБА_2 особи не були зазначені в протоколі в якості свідків самим ОСОБА_2 під час написання письмових пояснень по суті порушення.
Проаналізувавши зміст, структуру та форму вказаної постанови судді щодо ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що така постанова відповідає чинним на час розгляду справи вимогам ст. ст. 283 та 284 КУпАП щодо змісту, форми та виду судового рішення у справі про адміністративне правопорушення, а також змісту диспозиції та санкції статті 122-2 КУпАП (в редакції, що діяла на момент правозастосування), якою було встановлено відповідальність за невиконання водіями вимог працівника міліції про зупинку транспортного засобу та передбачено стягнення, зокрема, у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк до шести місяців.
Отже судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що суддя розглянула справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 з дотриманням вимог КУпАП щодо предметної, інстанційної та територіальної підсудності на підставі і у межах належного процесуального приводу - протоколу про адміністративне правопорушення, який складено уповноваженою на такі дії службовою особою. При цьому, суддею було дотримано належну судову процедуру щодо підготовки справи до розгляду, її призначення, проведено судовий розгляд за участю зацікавленої особи та у визначений КУпАП розумний строк, вислухано пояснення особи, що притягувалась до адміністративної відповідальності, розв`язано клопотання щодо виклику свідків, досліджено наявні докази, проголошено постанову, роз`яснено порядок її оскарження та вручено її копію. До того ж копія постанови була своєчасно внесена до Єдиного реєстру судових рішень.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення № 372/41/14-п щодо ОСОБА_2 суддею не були допущені очевидні порушення норм процесуального або матеріального права, які б дозволяли обґрунтовано стверджувати про зловживання своїми службовими повноваженнями під час здійснення правосуддя у рамках відповідної судової процедури та використання таких повноважень для цілей, не пов`язаних із завданнями КУпАП.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у подальшому, постановою Апеляційного суду Київської області від 17.03.2014 року у справі про адміністративне правопорушення № 372/41/14-п (провадження № 33/780/81/14) постанову судді від 10.01.2014 року щодо ОСОБА_2 скасовано на підставі ст. 4 Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21 лютого 2014 року та ОСОБА_2 звільнено від адміністративної відповідальності, а провадження у справі закрито.
Проаналізувавши зміст постанови Апеляційного суду Київської області від 17.03.2014 року у справі про адміністративне правопорушення № 372/41/14-п, якою була скасована постанова судді щодо ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується з тим, що єдиною підставою для скасування постанови від 10.01.2014 року, винесеної суддею, було звільнення ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності на підставі статті 4 Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21.02.2014 року, а не порушення норм матеріального чи процесуального права суддею.
При цьому, суд апеляційної інстанції не надавав оцінку постанові судді на предмет невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи або ж неповноті проведеного розгляду у районному суді; так само, суд апеляційної інстанції не констатував те, що судом першої інстанції не було дотримано порядку розгляду справи або допущено істотні порушення вимог закону, в тому числі право ОСОБА_2 на захист.
З матеріалів, які стосуються справи ОСОБА_2 , також вбачається що лише 17.03.2014 року ОСОБА_2 вперше зробив заяву, в якій чітко заявив, що він є учасником масових акцій протесту, при цьому подібних заяв ОСОБА_2 не робив ні в апеляційній скарзі, ні тим більше у суді першої інстанції.
Законом України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21.02.2014 року передбачено наступне: для цього Закону участь особи у масових акціях протесту підтверджується її заявою відповідному органу чи посадовій особі (стаття 1); звільнити від адміністративної відповідальності осіб, які були учасниками масових акцій протесту, що розпочалися 21.11.2013 року, за вчинення в період з 21.11.2013 року по день набрання чинності цим Законом включно будь-яких адміністративних правопорушень, передбачених КУпАП, за умови, що ці правопорушення пов`язані з масовими акціями протесту, у порядку, визначеному цим Кодексом (стаття 4); виконання цього Закону в частині звільнення від адміністративної відповідальності осіб, зазначених у статті 4 цього Закону, покладається на суди (стаття 5).
Отже, положення Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» жодним чином не стосуються питань дотримання Правил дорожнього руху учасниками протестної акції, що мала місце 29 грудня 2013 року та у якій брав участь потерпілий ОСОБА_2 , а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності апеляційним судом було пов`язане не з усуненням протиправності діяння, а зі звільненням конкретних осіб від відповідальності за правопорушення, що ними було вчинено.
Досліджені судом першої інстанції докази не доводять, що суддя притягнула ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не за вчинення адміністративного правопорушення, а за його участь у протестних акціях, переслідуючи ОСОБА_2 за його громадянську позицію.
Не містять матеріали кримінального провадження і доказів того, що суддя була обізнана про те, що ОСОБА_2 був учасником протестної акції, яка мала місце 29.12.2013 року та полягала в автопробігові до резиденції, оскільки ОСОБА_2 під час розгляду справи під головуванням судді Степанової О.М. не повідомляв про це.
Матеріали даного кримінального провадження теж не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували умисну фальсифікацію працівниками ДАІ рапорту та протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , так само як не містять матеріали даного кримінального провадження доказів того, що відомості внесені до цих документів не відповідали дійсності саме внаслідок цілеспрямованих направлених на штучне створення доказів винуватості дій працівників.
З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що як на момент одержання для розгляду матеріалів справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , так і під час розгляду цієї справи та ухвалення у ній рішення по суті, суддя Степанова О.М. не знала та не могла знати або ж здогадуватись, що протокол про адміністративне правопорушення серії АГ2 № 124921 від 04.01.2014 року та рапорт інспектора від 30.12.2013 року містять недостовірну, штучно створену або сфальсифіковану інформацію.
Так само матеріали кримінального провадження не містять доказів, що підтверджують умисну протиправну узгодженість дій працівників поліції і судді та направленість таких дій на безальтернативне безпідставне притягнення до адміністративної відповідальності потерпілого ОСОБА_2 як учасника протестної акції. Викладені у змісті обвинувачення твердження про керованість з боку невстановлених осіб з числа представників виконавчої влади та правоохоронних органів процесом притягнення до адміністративної відповідальності протестувальників, зокрема і потерпілого ОСОБА_2 , також не підтверджені жодним доказом…»
Видається, що наведені висновки є або кваліфікацією (правовою оцінкою) судом дій Заявниці, що не є встановленими обставинами, або ж стосуються судового рішення у справі про адміністративне правопорушення 2014 року або встановлених обставин за матеріалами, стосовно яких Заявниця не пояснює, яким чином вони не могли бути доступні інакше, ніж з набранням законної сили судовим рішенням у провадженні, де ці матеріали досліджувались.
Отже, Заявниця у цій справі не була поставлена у ситуацію, коли перегляд остаточного судового рішення унеможливлений через тривалість іншого провадження. Велика Палата не мала вдаватись до загальних висновків про присічний характер застосованого нею трирічного строку, а натомість мала це пояснити у своїй ухвалі. Ухвала Великої Палати містить посилання на те, що рішення Конституційного Суду України та судові рішення Великої Палати Верховного Суду не є релевантними до цієї справи. Однак їй слід було детальніше пояснити, чому саме, виклавши наведені вище аргументи.

Судді К. М. Пільков

О. О. Банасько

І. В. Ткач