Дата документу 28.04.2026 Справа № 314/879/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №314/879/26  Головуючий у 1-й інстанції: Мануйлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/926/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Кухаря С.В.,  Волчанової І.М.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Буженка Юрія Сергійовича на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2026 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 про встановлення факту реєстрації шлюбу, - 

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту реєстрації шлюбу, заінтересовані особи: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви зазначено, що 11 вересня 2021 року громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали шлюб у Куйбишевському відділі ЗАГС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР, актовий запис про шлюб №202. Заявники, щоб якось формалізувати свої відносини в окупації, уклали шлюб, що по факту не має юридичного значення для України. Вказане свідоцтво про шлюб заявниця отримала в м. Донецьку у 2021 році, та відповідно воно потрапило до демографічного реєстру України. 

Підставою звернення до суду є неможливість реєстрації факту укладення шлюбу в зв`язку з тим, що актовий запис про шлюб в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відсутній, а паперовий носій актового запису знаходиться у відділі ДРАЦС на тимчасово окупованій території. Таким чином, встановлення факту реєстрації шлюбу має для заявниці юридичне значення, оскільки надасть їй право отримати свідоцтво про шлюб в органах державної реєстрації актів цивільного стану на території України, яка контролюється державними органами, що є загальною передумовою визначення правового статусу громадянина у сфері шлюбно-сімейних правовідносин, так як інший спосіб отримати відповідний документ, не можливо з незалежних від неї об`єктивних обставин. 
Крім того, на даний період часу заявниця хоче змінити своє прізвище на прізвище свого чоловіка – « ОСОБА_3 », однак з причини існування свідоцтва про шлюб, виданого на тимчасово окупованій території, ОСОБА_1 , позбавлена можливості це зробити.
З метою отримання свідоцтва про шлюб в органах ДРАЦС на території України на підставі свідоцтва про шлюб, виданого 11 вересня 2021 року Куйбишевським відділом ДРАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР, актовий запис 202, було зроблено відповідний актовий запит у Шевченківський відділ ДРАЦС м. Львова (адвокатський запит разом з поштовим квитанціями), однак відповіді на запит так і не отримано. 

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила встановити факт реєстрації шлюбу, між громадянином України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Горлівки Донецької області та громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Красноармійське Новоазовського району Донецької області, який зареєстрований у Куйбишевському відділі ЗАГС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР (органом непідконтрольним державі України), актовий запис про шлюб №202, після реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_4 » змінено на « ОСОБА_3 », прізвище чоловіка « ОСОБА_3 ». Витребувати з Шевченківського відділу ДРАЦС у м. Львові відомості про можливість отримання свідоцтва про шлюб українського зразка на підставі свідоцтва про шлюб, виданого 11.09.2021 року Куйбишевським відділом ДРАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР, актовий запит №202 (органом непідконтрольним державі України).

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі. 

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Буженка Юрія Сергійовича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2026 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для
відкриття провадження та розгляду заяви по суті.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 13.01.2026 року у справі №314/4944/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення юридичного факту, суд відмовив у задоволенні заяви, оскільки ОСОБА_1 не довела, що вона не має іншої можливості отримати відповідні документи в законному порядку. Суд зазначив, що відсутні докази неможливості отримати свідоцтво про шлюб в органах ДРАЦС на підконтрольній Україні території або змінити прізвище без встановлення такого факту судом. Крім того, законодавством передбачено, що документи про реєстрацію шлюбу, видані на тимчасово окупованій території, не є автоматично недійсними, тому підстав для судового встановлення факту не встановлено. Отже, для отримання свідоцтва про шлюб українського зразка необхідно було звернутися до органів ДРАЦС України. У зв`язку із зазначеним, з метою отримання свідоцтва про шлюб заявниця звернулася до Шевченківського відділу ДРАЦС м. Львова для того щоб отримати українське свідоцтво про шлюб на підставі свідоцтва, виданого 11.09.2021 року Куйбишевським відділом ДРАЦС у м. Донецьку (актовий запис № 202), адвокат направив відповідний запит до Шевченківського відділу ДРАЦС м. Львова. Копія запиту та поштові квитанції додаються. Однак відповіді на цей запит отримано не було. Після вжиття зазначених заходів, 16.02.2026 року ОСОБА_1 звернулася до Вільнянського районного суду Запорізької області із заявою про встановлення факту реєстрації шлюбу з нових підстав, у якій вона просила суд встановити факт реєстрації шлюбу між громадянином України ОСОБА_1 та громадянином України ОСОБА_2 . Заява була обґрунтована новими обставинами, а саме тим, що ОСОБА_1 вживалися заходи для самостійного отримання свідоцтва про шлюб, однак відповіді від Шевченківського відділу ДРАЦС м. Львова отримано не було та складено відповідне клопотання до суду з метою витребування вказаних відомостей.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи, представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Буженко Ю.С., Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника суду (а.с. 68-69), ОСОБА_2 через оголошення про виклик до суду (а.с. 71) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності учасників справи, які належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи.

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадження. У справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали, що перешкоджає провадженню у справі є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Суд відмовив у відкритті провадження у справі, оскільки є таке, що набрало законної сили рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Вказане рішення не було оскаржене та набрало законної сили. Отже, питання про встановлення факту реєстрації шлюбу вже було вирішено Вільнянським районним судом Запорізької області у справі №314/4944/25.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Верховного Суду у справі N 922/404/19 від 9 липня 2020 року).

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі N 761/7978/15-ц).

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Наведене узгоджується із висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі N 924/1473/15 (провадження N 12-15гс19)).

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі N 640/9380/19 (провадження N 61-6741св21), від 15 листопада 2021 року у справі N 428/9280/20 (провадження N 61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі N 295/983/21 (провадження N 61-13906св21).

Отже, для застосування підстави для відмови у відкритті провадження, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, предмета позову, підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави відмовити у відкритті провадження у справі.

Зі змісту заяви вбачається, що 11.09.2021 року громадянка України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали шлюб у Куйбишевському відділі ЗАГС Донецького міського управління юстиції Міністерства Юстиції Донецької Народної Республіки, актовий запис про шлюб № 202, що по факту не має юридичного значення для України.

Вказане свідоцтво про шлюб заявниця отримала в м. Донецьку у 2021 року, та відповідно воно не потрапило до демографічного реєстру України.

Зазначає, що встановлення факту реєстрації шлюбу має для заявниці юридичне значення, оскільки надасть їй право отримати свідоцтво про шлюб в органах державної реєстрації актів цивільного стану на території України, яка контролюється державними органами, що є загальною передумовою визначення правового статусу громадянина у сфері шлюбно-сімейних правовідносин, так як інший спосіб отримати відповідний документ не можливо з незалежних від неї об`єктивних обставин.

Крім того, заявниця хоче змінити своє прізвище на прізвище свого чоловіка - « ОСОБА_3 », однак з причини існування свідоцтва про шлюб, виданого на тимчасово окупованій території, ОСОБА_1 , позбавлена можливості це зробити. 

У зв`язку із неможливістю реєстрації факту укладення шлюбу через те, що актовий запис про шлюб в Державному реєстрі актів цивільного відсутній, а паперовий носій актового запису знаходиться у відділі ДРАЦС на тимчасово окупованій території - ОСОБА_1 звернулася до суду.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 13.01.2026 у справі № 314/4944/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення юридичного факту реєстрації шлюбу – у задоволенні заяви відмовлено. Рішення набрало законної сили 13.02.2026.

Суд у даній справі відмовив у задоволенні заяви, оскільки заявниця не довела, що вона не має іншої можливості отримати відповідні документи в законному порядку. Суд зазначив, що відсутні докази неможливості отримати свідоцтво про шлюб в органах ДРАЦС на підконтрольній Україні території або змінити прізвище без встановлення такого факту судом, що законодавством передбачено, що документи про реєстрацію шлюбу, видані на тимчасово окупованій території, не є автоматично недійсними, тому підстав для судового встановлення факту не встановлено. Для отримання свідоцтва про шлюб українського зразка необхідно було звернутися до органів ДРАЦС України. Тобто, заява ОСОБА_1 про встановлення факту реєстрації шлюбу у справі № 314/4944/25 по суті розглянута не була. 

У зв`язку із зазначеним, з метою отримання свідоцтва про шлюб заявниця звернулася до Шевченківського відділу ДРАЦС м. Львова. Щоб отримати українське свідоцтво про шлюб на підставі свідоцтва, виданого 11.09.2021 року Куйбишевським відділом ДРАЦС у м. Донецьку (актовий запис № 202), адвокат направив відповідний запит до Шевченківського відділу ДРАЦС м. Львова. Копія запиту та поштові квитанції додаються. Однак відповіді на цей запит отримано не було.

Після вжиття зазначених заходів, 16.02.2026 року ОСОБА_1 звернулася до Вільнянського районного суду Запорізької області із заявою про встановлення факту реєстрації шлюбу з підстав, у якій вона просила суд встановити факт реєстрації шлюбу між громадянином України ОСОБА_1 та громадянином України ОСОБА_2 . Заява була обґрунтована новими обставинами, а саме тим, що ОСОБА_1 вживалися заходи для самостійного отримання свідоцтва про шлюб, однак відповіді від Шевченківського відділу ДРАЦС м. Львова отримано не було, та складено відповідне клопотання до суду з метою витребування вказаних відомостей.

Водночас суд першої інстанції без ретельного дослідження підстав для подання заяви про встановлення факту реєстрації шлюбу, відмовив у відкритті провадження у зв`язку із наявністю рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрало законної сили, яким у задоволенні аналогічної заяви відмовлено.

При цьому, суд першої інстанції ототожнивши підстави заяв, не дослідив зміст нових доводів та доказів, чим безпідставно обмежив право заявниці на доступ до правосуддя та порушив гарантії статті 55 Конституції України.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював абсолютність права на звернення до суду, закріпленого у статті 55 Конституції України, та його нерозривний зв`язок із правом на судовий захист. Водночас Суд підкреслює, що недопустимими є як формальні перешкоди на кшталт необхідності отримання додаткових дозволів, так і відмова у прийнятті позовів чи скарг, оформлених відповідно до закону.

Позиції Верховного Суду мають акцент на те, що обмеження право на доступ до правосуддя мають бути обґрунтованими, пропорційними та спрямованими на забезпечення ефективності судочинства, а не на позбавлення права на судовий захист як такого. Верховний Суд підкреслює, що право на доступ до суду має бути реальним, а не декларативним.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп зазначено «суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод».

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 він наголосив : «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права».

У Рішенні Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 суд підкреслив, що право на звернення до суду є гарантованим ст. 55 Конституції - кожна особа може звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що її права чи інтереси порушено. Відмова у такому праві, наприклад через необхідність отримання спеціального дозволу, є прямим порушенням права на доступ до суду.

Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012 встановлює, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

У Постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року № 204/2321/22 зазначено: «Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або протиправно позбавлений такого права. Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке згідно статті 64 Конституції України не може бути обмежене, навіть в умовах воєнного стану».

Враховуючи наведе, висновки суду першої інстанції не можна вважати обгрунтованими, оскільки вони є передчасними та не є такими, що відповідають завданню цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справи із метою ефективного захисту порушених прав.

Оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, без належної оцінки змісту нової заяви та доданих доказів, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Буженка Юрія Сергійовича - задовольнити.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2026 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повна постанова складена 29 квітня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.