Справа № 932/12629/25
Провадження № 2/932/4074/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2026 року Шевченківський районний суд міста Дніпра в складі: головуючого судді Стадченко О.В., при секретарі Маховій А.М., за участю представника позивача Цимбал Н.В., представника відповідача Титаренка Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Цимбал Наталія Вікторівна, до ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Титаренко Дмитро Сергійович, про усунення перешкод у здійсненні права користування спільним майном шляхом встановлення порядку користування спільним майном,-

ВСТАНОВИВ:
16.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування спільним майном, в якому просить: - усунути перешкоди в користуванні спільним майном, а саме: автомобілем Peugeot 3008 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , коричневого кольору, об`єм двигуна 1997 см 3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , шляхом встановлення такого порядку користування автомобілем Peugeot 3008 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , коричневого кольору, об`єм двигуна 1997 см 3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 : з першого по п`ятнадцяте число кожного місяця включно автомобіль перебуває в його користуванні, а решту днів кожного місця – автомобіль перебуває в користуванні відповідачки; - вирішити питання щодо судових витрат.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що він з 14 травня 1994 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 .
За час шлюбу з відповідачкою вони придбали, зокрема, автомобіль Peugeot 3008 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі – спірний автомобіль), та автомобіль Peugeot 508 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , які є спільною сумісною власністю подружжя.
Він та відповідачка автомобілями користувалися спільно. 
З початком повномасштабного вторгнення армії рф на територію України, він організував виїзд відповідачки до м. Києва. Сам він виїхав до Києва у серпні 2024 року.
22.04.2025 рішенням Шевченківського районного суду м. Дніпра шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. Спільно нажите майно вони з відповідачкою не ділили.
14.05.2025 він, перебуваючи за кермом автомобіля Peugeot 508, потрапив в дорожньо- транспортну пригоду внаслідок якої було пошкоджено зазначений автомобіль, автомобіль потребує ремонту.
Від початку повномасштабного вторгнення армії рф на території України відповідачка одноособово користується спірним автомобілем.
Він неодноразово звертався до відповідачки з проханням періодично надавати йому у користування спірний автомобіль, направив через месенджер Telegram (оскільки адреса фактичного місяця проживання відповідачки йому не відома) лист з пропозицією врегулювати в позасудовому порядку питання користування спірним автомобілем. Проте, відповідачка на всі його звернення відповідала відмовою, а згодом взагалі заблокувала його в усіх месенджерах, попередні переписки видалила. Отже, домовитися в позасудовому порядку про порядок володіння та користування спірним автомобілем їм не вдалося.
Відсутність можливості користуватися спірним автомобілем обмежує його права та створює перешкоди у повсякденному житті, автомобіль необхідний йому для вирішення побутових питань. Тому він вимушений орендувати автомобіль, у зв`язку з чим несе додаткові витрати.
Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен маж право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власним розсуд.
Стаття 321 ЦК України закріплює принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Частиною третьою статті 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 60 СК України деталізує вищезазначену презумпцію і встановлює, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
У постанові Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 487/3769/20 (провадження № 61- 7928св22) зроблено висновки про те, що володіння та користування спільним майном здійснюється усіма його співвласниками за спільною згодою, тобто в результаті досягнення консенсусу. У тому ж разі, якщо такої згоди сторони не досягли, спір щодо володіння та користування спільним майном повинен вирішуватися судом. Отже, у разі коли існує між співвласниками спір з приводу порядку користування та володінням спільним майном, суд має вирішити такий спір щодо суті, визначивши певний порядок користування спільним майном для його співвласників, які в позасудовому порядку не досягли згоди з приводу користування та управління ним.
Таким чином, у разі неможливості добровільного встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд з метою забезпечення рівної реалізації співвласниками їх прав.

14.10.2025 відповідачкою подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 (т.1 а.с.89-93), в якому відповідачка позов не визнала в повному обсязі, вважала його незаконним та необґрунтованим, пославшись на таке.
Позивачем приховано від суду істотні обставини справи щодо набутого подружжям спільного майна, за рахунок чого він прагне до несправедливого вирішення спору.
Так, дійсно вона з 14.05.1994 перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Рішенням суду від 22.04.2025 шлюб між нею та позивачем було розірвано.
Рішенням суду про розірвання шлюбу встановлено, що позов про розірвання шлюбу був поданий до суду ще 07.10.2024. Тобто сімейні відносини між ними припинилися раніше вказаної дати звернення до суду, що замовчує позивач. У дійсності з липня 2023 року вони фактично припинили жити спільно як подружжя.
Дійсно під час шлюбу ними було набуто спільне майно, однак позивач приховав від суду його повний обсяг, а саме до вказаного обсягу майна входять:
- квартира за адресою: АДРЕСА_1 ;
- будинок за адресою: АДРЕСА_2 ;
- автомобіль марки Volkswagen Transporter 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , зареєстрований на позивача;
- автомобіль марки Peugeot 508, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований на ім`я позивача;
- автомобіль марки Peugeot 3008, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований на її ім`я.
Оскільки вищевказане нерухоме майно перебуває у близькості до лінії бойового зіткнення з російськими окупаційними військами, на теперішній час його вартість важко оцінити і цінності воно не приносить. Тому при фактичному припиненні подружніх відносин у 2023 році між ними у порядку ч.1 ст. 369 ЦК України було досягнуто домовленість щодо поділу лише вказаних автомобілів і порядку їх використання. Так, вони домовилися, що користуються автомобілями окремо, а не спільно – за згодою сторін кожен з них залишив у себе ті автомобілі, якими постійно користувався ще під час перебування у шлюбі, що також відповідало реєстраційним даним транспортних засобів. Тобто, позивачу дісталися у володіння і користування два автомобілі: автомобіль марки Volkswagen Transporter та автомобіль марки Peugeot 508, а у неї залишився її автомобіль марки Peugeot 3008, яким вона постійно користувалася і перед цим, належним чином доглядала за ним, вкладаючи кошти у його утримання, обслуговування та бережливо експлуатуючи його.
Таким чином, майже два роки до подачі у вересні 2025 року цього позову про «усунення перешкод у користуванні», позивач не висловлював жодних заперечень щодо вказаного порядку володіння і користування вказаним спільним майном. Очевидно позивач розумів і вважав такий поділ автомобілів справедливим, оскільки по вартості два автомобілі, які дісталися йому, не були меншими, а навість перебільшували вартість її автомобіля. Однак, з огляду на зміну обставин, ймовірно, недбале користування двома автомобілями, один з яких потрапив в ДТП, позивач вирішив змінити вказаний поділ майна на свою користь у несправедливий спосіб.
Як видно з позовної заяви, позивач, по-перше, приховав від суду наявність у нього другого автомобіля Volkswagen Transporter 2012 року випуску. Де на цей час перебуває цей автомобіль, чи не здійснив позивач його продаж з прихованням від неї отриманих за нього коштів – невідомо.
По-друге, з позовної заяви вона дізналася, що позивач пошкодив у черговому ДТП автомобіль Peugeot 508, спричинивши таким чином шкоду спільному майну, набутому у шлюбі.
Отже – спричинивши матеріальну шкоду і її майновому стану, як співвласниці вказаного автомобіля. Розмір шкоди суть ушкоджень, ступінь вини позивача у ДТП, позивачем також замовчується і приховується від суду, хоча ця інформація є важливою при об`єктивному розгляді справи, предметом якої є поділ автомобілів між подружжям.
Із позовної заяви вбачається таким чином, що позивач намагається всупереч досягнутій фактичній домовленості щодо поділу автомобілів, яка діяла більше двох років, у незаконний спосіб, маючи вже два автомобілі, заволодіти ще й третім – її автомобілем, створивши таким чином загрозу і його пошкодження у ДТП.
Вимоги позивача, який при фактичному поділі автомобілів у 2023 році отримав справедливу частку у цьому майні у вигляді двох автомобілів, не висував жодних претензій щодо такого поділу протягом двох років, але в подальшому бажає ще й користуватися третім автомобілем, є незаконними і такими, що суперечать вказаним загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності.
Звідси слідує, що позовні вимоги є протиправними і не підлягають задоволенню.
Крім того, вважає, що позивачем обрано спосіб захисту права, який не є ефективним, що є самостійною підставою для відмови у позові.
У постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21 Верховний Суд відзначив (з посиланням також на постанову Верховного Суду від 07.11.2022 у справі № 725/7187/19), що аналіз положень статей 60,70 СК України свідчить про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно- правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм.
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Тобто, якщо втрачається цільове призначення речі, то вона є неподільною.
Прикладом неподільних речей є транспортні засоби, побутова техніка тощо. Права та інтереси іншого співвласника в спільній сумісній власності на неподільну річ мають захищатися шляхом виплати компенсації.
Ця позиція Верховного Суду кореспондується з нормами матеріального права.
Так, згідно із ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Частина 2 статті 364 ЦК України визначає, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
З позовної заяви вбачається, що позивач намагається фактично провести поділ окремої частини майна подружжя у вигляді одного з трьох автомобілів, набутих у шлюбі, або ж це можна трактувати як спробу здійснити виділ частки з нього – отримати «половину» спірного неподільного майна (автомобілю) у вигляді права використовувати його половину кожного місяця. З метою, ймовірно, економії на оплату судового збору, який довелося б платити позивачу при пред`явленні майнової вимоги про поділ майна подружжя та задля приховання від суду реальної вартості двох інших автомобілів, що з 2023 року залишаються у володінні позивача, він подав цей позов як позов немайнового характеру стосовно користування лише одним з автомобілів. Такі дії є по суті зловживанням процесуальним правом з одного боку, а з іншого свідчать про обрання позивачем способу захисту права, який не є ефективним, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Спірний автомобіль, який перебуває у неї, разом з іншими двома автомобілями подружжя, які лишаються у позивача, є неподільним рухомим майном. Тож справедливим і розумним рішенням для сторін було б здійснити поділ цього спільного майна таким чином, при якому було б справедливо оцінено вартість усіх трьох автомобілів на момент їх фактичного позасудового поділу сторонами у 2023 році зі сплатою компенсації вартості частки тій із сторін, чия частка виявилася б меншою. Умовний приклад: якщо в сумі два автомобілі, які за домовленістю сторін отримав у 2023 році позивач коштували 10 умовних одиниць, а її автомобіль – 6 умовних одиниць, то кожна сторона мала би отримати половину вартості усіх автомобілів, що склала би: 10+6=16 умовних одиниць, а половина від цієї суми – 8 умовних одиниць. Отже в цьому умовному прикладі позивач повинен був би доплатити їй 2 умові одиниці в якості компенсації, щоб розподіл майна виявився справедливим і законним та відповідав ст. ст. 364,370 ЦК України.
Водночас, вважає, що пред`явлення позивачем вимог щодо прав на користування одним з трьох автомобілів, без урахування вартості і долі інших двох, які утримував і пошкодив позивач, є неправомірним.
Велика Палата Верховного Суду відмічає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19). В цій постанові зазначено, зокрема, що ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).
Позивач у цьому спорі просить встановити порядок користування її автомобілем, при якому кожні 15 днів кожного місяця сторонам знадобиться передавати автомобіль один одному. Цей спосіб спільного користування автомобілем був би нерозумним, несправедливим, витратним, обтяжливим і незручним для обох сторін, що зумовлено таким.
По-перше, вона та позивач проживають в різних містах. Так, вона проживає у м.Хмельницький Хмельницької області, а позивач – у м. Києві, де заробляє на життя водієм в службах таксі. Відстань між містами складає більше 300 км і вимагає близько 5 годин їзди автомобілем. Таким чином, у разі задоволення судом вимог позивача, у обох сторін виникла б потреба двічі на місяць вимушено переганяти автомобіль на великі відстані, після чого та із сторін, яка б лишалася без автомобілю на найближчі 15 днів, мала би повертатися у своє місто загальним транспортом. На такі пересування безцільно витрачався би особистий час кожної із сторін (не менше одного світового дня двічі на місяць), вимагалися б суттєві матеріальні витрати на пальне для автомобіля і на зворотній проїзд загальним транспортом. Від цього також безпідставно збільшувався би пробіг самого автомобілю, адже щомісяця до пробігу додавалося би більше 600 км тільки на шлях від містами, що швидко б знижувало його ринкову вартість.
Не виключено, що будь-яка із сторін могла б у майбутньому забажати змінити своє місце проживання, тобто якщо одна із сторін бажала би переїхати в якесь інше місто чи закордон, це змусило би сторони знову змінювати порядок користування автомобілем, а в разі недосягнення згоди – це б спричинило потребу нового судового спору з цього приводу.
Тобто з огляду на ці обставини, вимоги позивача явно суперечать принципу процесуальної економії, адже подібний спір не був би вирішений остаточно і з часом все одно через вказані незручності виникла би потреба провести поділ майна з виплатою одній із сторін справедливої вартості її частки у неподільному майні, а другій стороні залишився би автомобіль у одноосібну власність.
По-друге, позивач працює в таксі, тобто він явно має намір використовувати її автомобіль у цих комерційних цілях. Загальновідомим є факт того, що автомобілі, що використовуються у таксі, мають прискорений знос, значно вищі ризики потрапляння в ДТП, вони здійснюють в рази більшу кількість поїздок на день (що завищує пробіг і скорочує тривалість корисного використання автомобіля). Водії таксі не можуть завжди обирати для поїздок дороги з кращим покриттям і вимушені доставляти пасажирів по самих різних автошляхах (і по бездоріжжю) в залежності від потрібного клієнту пункту призначення, що також у прискореному режимі псує ходову частину автомобіля.
Таким чином, встановлення такого порядку спільного використання одним автомобілем, за якого одна із сторін (вона) буде використовувати його у нормальному звичайному режимі для побутових потреб, а друга (позивач) – буде використовувати його у службі таксі, піддавати його підвищеним ризикам потрапляння у ДТП і інтенсивно зношувати його, порушило б співвідношення прав сторін.
Та обставина, що позивач вже розбив свій автомобіль марки Peugeot 508 у ДТП, про що він сам зазначив у позовній заяві, вже красномовно свідчить про той рівень відповідальності і ризиків, яким позивач піддає автомобіль у своєму користуванні.
Зазначає, що через роботу у таксі позивач часто потрапляє в ДТП на автомобілях, якими керує. Це свідчить про те, що спільне користування одним автомобілем з ним було б недоцільним навіть якщо б сторони проживали в одному місті.
З огляду на вищевикладене вважає, що у позовних вимогах в тій редакції яка заявлена позивачем на теперішній час належить відмовити в повному обсязі.

20.10.2025 позивачем подано відповідь на відзив (т.1 а.с.136-138), в якій позивач з приводу викладеного у відзиві на позовну заяву зазначив таке.
У відзиві на позовну заяву відповідачка зазначає, що він нібито приховав від суду інформацію про набуте подружжям спільне майно. Проте, зазначене твердження не відповідає дійсності, оскільки метою позовної заяви є лише усунення перешкод у здійсненні права користування спільним майном, а саме автомобілем Peugeot 3008 2017 року випуску. Тому і не має необхідності зазначати весь перелік майна, набутого сторонами під час шлюбу.
Під час шлюбу, окрім автомобілів, він та відповідачка набули квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Вищевказане нерухоме майно дійсно перебуває у безпосередній близькості до лінії бойового зіткнення. Крім того, зазначає, що будинок вже зруйновано. 
Щодо автомобіля Volkswagen Transporter 2012 року випуску, зазначив таке.
Автомобіль Peugeot 508, 2013 року випуску, з весни 2023 року до лютого 2025 року був в неробочому стані та перебував на території станції технічного обслуговування в м. Буча Київської області, про що відомо відповідачці.
Тому твердження відповідачки, що вони ще в 2023 році домовилися про фактичний поділ автомобілів і саме з цього часу у його користуванні залишилося два автомобілі, зокрема і Peugeot 508, 2013 року випуску, не відповідають дійсності. Саме за пропозицією відповідачки ним було продано автомобіль Volkswagen Transporter 2012 року випуску, частину коштів від продажу якого отримала відповідачка.
Крім того вважав, що долучена відповідачкою копія договору оренди квартири в м.Хмельницький є неналежним а недостовірним доказом, оскільки зазначений документ викликає ряд питань таких як: адреса квартири, яку орендує відповідачка, реквізити орендодавця та орендаря. Інформація про предмет договору оренди частково закрита, інформація про сторони договору більшою мірою відсутня (наявні лише прізвище, ім`я та по-батькові сторін договору), що викликає обґрунтовані сумніви в достовірності зазначеного договору оренди квартири. Йому відомо, що відповідачка мешкає у місті Київ, а тому посилання відповідачки на нібито необхідність перегону автомобіля на великі відстані не заслуговують на увагу. В той же час, він готовий, у випадку необхідності, взяти на себе обов`язок забирати та повертати автомобіль за місцем проживання відповідачки.
Також вважав, що не заслуговують на увагу припущення відповідачки про його намір використовувати спірний автомобіль для роботи у службі таксі. Так, він активно шукає постійну роботу, тривалий час працював в галузі будівництва та має в цій галузі досвід. На разі, він має ряд пропозицій по працевлаштуванню в галузі будівництва. Проте, робота пов`язана з періодичними відрядженням в інші області України, тобто потребує наявності автомобіля. Як вже зазначалося, в переписці з відповідачкою, умови договору оренди автомобіля забороняють виїжджати на орендованому автомобілі за межі Київської області.

28.10.2025 відповідачка ОСОБА_2 подала заперечення (т.1 а.с. 233-236), в яких зазначила таке.
Щодо домовленості відносно поділу автомобілів і порядку їх використання.
У відповіді на відзив та у відповідях на поставлені нею питання позивач визнав ту обставину, що за час шлюбу ними було набуто у власність три автомобілі, а саме:
- автомобіль марки Volkswagen Transporter 2012 року випуску, держномер НОМЕР_4 ;
- автомобіль марки Peugeot 508, 2013 року випуску, держномер НОМЕР_3 ;
- автомобіль марки Peugeot 3008, 2017 року випуску, держномер НОМЕР_2 .
У відповідях на 10 питань, при відповіді на 2 питання позивач ухилився відповісти прямо на питання щодо того, в чиєму володінні перебував автомобіль марки Peugeot 508, 2013 року випуску. Натомість позивач голослівно стверджує, що цей автомобіль перебував на ремонті у м. Буча з весни 2023 року до лютого 2025 року. Жодного доказу перебування автомобілю в настільки тривалому ремонті позивач не надає. Вона зі свого боку заявляє, що це неправдива інформація, цим автомобілем постійно користувався позивач і у вказаний позивачем період «ремонту», зокрема, він працював на ньому в службах таксі.
Підтвердженням того, що автомобіль марки Peugeot 508, 2013 року випуску, використовувався позивачем, а не був у ремонті, є копія постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА від 27.03.2024, з якою убачається, що позивач керував вказаним автомобілем і порушив правила дорожнього руху, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП.
Наданий ж позивачем замовлення – наряд зі станції технічного обслуговування у м.Ірпінь від 25.03.2025, яким позивач хоче підтвердити перебування автомобілю в ремонті насправді не підтверджує тих обставин, про які заявляє позивач. Так, згідно з цим замовленням – нарядом для автомобілю марки Peugeot 508, 2013 року випуску, проведені роботи, що не вимагають перебування автомобілю в ремонті з весни 2023 року до лютого 2025 року. І сам замовлення – наряд датований 25.03.2025, не має відношення до 2023 чи 2024 року, і перелічені в ньому роботи та деталі не свідчать про наявність якихось дороговартісних і складних робіт, які б вимагали настільки тривалого ремонту – загальна сума ремонту 19500 грн теж не є якоюсь надмірною сумою, яка б свідчила про складний, тривалий і дорогий ремонт автомобілю.
Отже вважає, що можна вважати доведеним і визнаним позивачем факт того, що між сторонами як мінімум з 2023 року (якщо не з 2022 року, зі слів позивача) було досягнуто домовленості щодо порядку користування трьома автомобілями: два з яких мав у володінні та користуванні позивач, а один (спірний у цій справі) – вона.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Таким чином, закон дозволяє співвласникам володіти майном не спільно, а окремо, якщо досягнуто домовленості про певний порядок. Матеріали справи доводять, що така домовленість у сторін була тривалий час – як мінімум з 2022-2023 року до подачі позову у вересні 2025 року.
Як убачається з відповідей позивача він, навіть суттєво занижуючи вартість автомобіля Volkswagen Transporter, який він, начебто, продав лише за 5000 доларів США (що вона не визнає) оцінює приблизно вартість двох автомобілів, якими користувався він, у 15 000 доларів США, що приблизно і відповідає вартості спірного автомобіля. Тобто навіть за таких умов автомобілі були поділені при визначені порядку користування між ними приблизно по рівній ціні.
Згідно із ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, справедливість, добросовісність та розумність.
Позивач самостійно розпорядився одним із автомобілів і продав його без відома і згоди другого співвласника, не розрахувався з нею коштами від продажу і взагалі приховав цей факт. Наразі позивач намагається отримати у користування ще і третій автомобіль, що явно суперечить вимогам добросовісності, розумності і справедливості і робить ці позовні вимоги незаконними. Це також не є ефективним способом захисту права, оскільки подібне користування автомобілем «на двох» було б не зручним для обох сторін, беручи до уваги проживання в різних містах на значній відстані та роботу позивача у таксі, які він заперечує.
Зазначає, що вона, як водій, не потрапляла в ДТП. Враховуючи значну кількість потраплянь у ДТП, яку визнає позивач за собою, вказана різниця є також суттєвим фактором, що визначає неможливість спільного користування одним автомобілем на двох.
Крім того, більшість тверджень позивача не підтверджені належними доказами.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Дніпра від 29 вересня 2025 року відкрито провадження у цій справі, справу призначено до підготовчого засідання, учасникам справи встановлені строки на подання заяв по суті (т.1 а.с.52-53).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Дніпра від 05 листопада 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (т.2 а.с.9).
Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив, просила позов задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідачки ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та запереченнях, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про повне підтримання заявлених позовних вимог та про розгляд справи у його відсутність (т.1 а.с. 230).
Відповідачка ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність (т.2 а.с.38).

Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків.
Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.05.1994, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 14.05.1994 серії НОМЕР_5 (т.1 а.с.10).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Дніпра № 932/9252/24 від 22 квітня 2025 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14 травня 1994 року Димитровським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецької області, розірвано. Рішення суду набрало законної сили 23.05.2025, що підтверджується відомостями з Автоматизованої системи документообігу Д3 Шевченківського районного суду м. Дніпра.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2).
Згідно зі ст.63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За час шлюбу, сторонами придбані: 
- квартира за адресою: АДРЕСА_1 ;
- будинок за адресою: АДРЕСА_2 ;
- автомобіль марки Volkswagen Transporter 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , зареєстрований на ім`я позивача;
- 24.04.2013 автомобіль марки Peugeot 508, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований на ім`я позивача (т.1 а.с.11).;
- 03.08.2017 автомобіль марки Peugeot 3008, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я відповідачки (т.1 а.с.12).
Обсяг спільного майна подружжя визнаний всіма учасниками справи, а отже вищезазначені об`єкти нерухомості та транспортні засоби є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Статтею 13 ЦПК України закріплений принцип диспозитивності цивільного судочинства, згідно із яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позов про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя жодним учасником справи не заявлений, а тому судом не вирішується.
Спірним є питання щодо користування автомобілем Peugeot 3008 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який придбаний сторонами за час шлюбу та перебуває у їх спільній сумісній власності, яка в розумінні ч.2 ст. 60 СК України, презюмується доки сторонами не доведено, а судом не встановлено зворотного.
Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен маж право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власним розсуд.
Стаття 321 ЦК України закріплює принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У постанові Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 487/3769/20 (провадження № 61-7928св22) зроблено висновки про те, що володіння та користування спільним майном здійснюється усіма його співвласниками за спільною згодою, тобто в результаті досягнення консенсусу. У тому ж разі, якщо такої згоди сторони не досягли, спір щодо володіння та користування спільним майном повинен вирішуватися судом. Отже, у разі коли існує між співвласниками спір з приводу порядку користування та володінням спільним майном, суд має вирішити такий спір щодо суті, визначивши певний порядок користування спільним майном для його співвласників, які в позасудовому порядку не досягли згоди з приводу користування та управління ним.
Дійсно, первинне значення у врегулюванні правовідносин між співвласниками має їх домовленість, яку не може підміняти рішення суду, проте у разі виникненні конфліктної ситуації, що унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд з метою забезпечення рівної реалізації співвласниками їх прав.
Судом установлено, що сторони не досягли домовленості щодо порядку та способу спільного користування спірним автомобілем, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Зазначене підтверджується скріншотом переписки сторін з месенджеру Telegram (а.с.19), а також позиціями сторін, викладеними у заявах по суті. Тож такий спір підлягає вирішенню саме судом.
У відповідності до ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Спірний автомобіль є неподільною річчю, перебуває у спільній сумісній власності сторін та у фактичному й постійному володінні і користуванні відповідачки, що обмежує права позивача як рівноправного співвласника на користування належним йому майном. З огляду на що, суд не приймає до уваги доводи відповідачки про те, що позивачем обрано спосіб захисту, який не є ефективним, та відхиляє їх.
Суд також не приймає до уваги доводи відповідачки про те, що у 2023 році між нею та відповідачем проведено фактичний поділ майна, за яким позивач отримав два інші автомобілі, а вона – спірний автомобіль, а тому відсутні підстави для задоволення позову, з огляду на таке. По- перше, відповідачкою на підтвердження цих обставин суду не наданий Договір про поділ майна подружжя, який міг би бути допустим доказом цих обставин. По- друге, зустрічних позовних вимог про поділ майна подружжя відповідачкою не заявлено, питання щодо поділу майна подружжя в цьому провадженні судом не вирішується, а отже спільна сумісні власність сторін на спірний автомобіль презюмується.
З огляду на те, що спірний автомобіль перебуває у спільній сумісній власності сторін і згоди щодо порядку користування цим транспортним засобом вони не можуть досягнути, а також керуючись принципами рівності прав співвласників щодо майна, розумності та справедливості, суд дійшов переконання про наявність правових підстав для зобов`язання відповідачки усунути перешкоди у користуванні транспортним засобом та встановлення порядку користування цим автомобілем у спосіб, визначений судовим рішенням.
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 523/4575/16-ц (провадження № 61-4013св18) та від 19 листопада 2021 року у справі № 484/495/21 (провадження № 61-14273св21), у яких спори також стосувалися визначення порядку користування автомобілями, що перебували у спільній власності.
Визначаючи порядок користування спірним транспортним засобом, у відсутність запропонованого альтернативного порядку користування з боку відповідачки, суд вважає можливим встановити порядок користування цим майном у спосіб, запропонований позивачем, а саме: - з першого по п`ятнадцяте число кожного місяця включно автомобіль перебуває в користуванні ОСОБА_1 , а решту днів кожного місця – автомобіль перебуває в користуванні ОСОБА_2 
Крім того, за відсутності запропонованого альтернативного порядку користування транспортним засобом з боку відповідачки ОСОБА_2 та наявності згоди позивача ОСОБА_1 , висловленої ним у відповіді на відзив на позовну заяву (т.1 а.с.137), слід зобов`язати останнього отримувати автомобіль Peugeot 3008 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , коричневого кольору, об`єм двигуна 1997 см 3, реєстраційний номер НОМЕР_2 - першого числа кожного місяця за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 та повертати до 24 год.00 хв. п`ятнадцятого числа кожного місяця автомобіль Peugeot 3008 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , коричневого кольору, об`єм двигуна 1997 см 3, реєстраційний номер НОМЕР_2 - відповідачу ОСОБА_2 за місцем її проживання. 
Одночасно суд не приймає до уваги доводи відповідачки про те, що позивач, під час керування транспортними засобами, неодноразово потрапляв в ДТП, має бажання використовувати спірний транспортний засіб для роботи в таксі, та відхиляє їх, оскільки ці обставини жодним чином на обсяг прав позивача як співвласника не впливають.
За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити в повному обсязі.
Згідно із ст. 141 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідачки на користь позивача документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 263-267 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Цимбал Наталія Вікторівна, до ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Титаренко Дмитро Сергійович, про усунення перешкод у здійсненні права користування спільним майном шляхом встановлення порядку користування спільним майном - задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні спільним майном, а саме: автомобілем Peugeot 3008 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , коричневого кольору, об`єм двигуна 1997 см 3, реєстраційний номер НОМЕР_2 , встановивши такий порядок користування спільним майном – Peugeot 3008 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , коричневого кольору, об`єм двигуна 1997 см 3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , за яким з першого по п`ятнадцяте число кожного місяця включно автомобіль перебуває в користуванні ОСОБА_1 , а решту днів кожного місця – автомобіль перебуває в користуванні ОСОБА_2 .
Зобов`язати ОСОБА_1 отримувати автомобіль Peugeot 3008 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , коричневого кольору, об`єм двигуна 1997 см 3, реєстраційний номер НОМЕР_2 - першого числа кожного місяця за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 та повертати до 24 год.00 хв. п`ятнадцятого числа кожного місяця автомобіль Peugeot 3008 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , коричневого кольору, об`єм двигуна 1997 см 3, реєстраційний номер НОМЕР_2 - відповідачу ОСОБА_2 за місцем її проживання. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 копійок.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 , адреса реєстрації місця проживання як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_4 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_5 , адреса реєстрації місця проживання як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_6 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_7 ). 

Суддя:         О. В. Стадченко