Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
(заочне рішення)
21.05.2026	Справа №333/9829/25	

21 травня 2026 року м.Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
-головуючої судді Черніцької І.М.
-за участю секретаря судового засідання Кокітко І.В.
-сторони в судове засідання не з`явились
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:
 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі – ТОВ «Українські фінансові операції»), звернулось в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 60 800 грн, в тому числі: 9500 грн – заборгованість за тілом кредиту, 34 627,50 грн – заборгованість за відсотками нарахованими первісним кредитором, 16 672,50 грн - заборгованість за відсотками нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції». 
В обґрунтування вимог позивач вказав, що 30 червня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір №4775814 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. 
Згідно з кредитним договором ТОВ «Лінеура Україна» надало відповідачу кредит у сумі 9500 грн, на строк 360 днів, з 30 червня 2024 року по 25 червня 2025 року. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за вказаним кредитним договором виконало та перерахувало кредитні кошти в розмірі 9500 грн на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 . 
27 лютого 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладено договір факторингу за №27/02/2025, відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором.
Відповідач належним чином не виконав умов кредитного договору та допустив виникнення заборгованості на суму 60 800 грн, в тому числі: 9500 грн – заборгованість за тілом кредиту, 34 627,50 грн – заборгованість за відсотками нарахованими первісним кредитором, 16 672,50 грн - заборгованість за відсотками нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції».
Посилаючись на наведене, позивач просить задовольнити позов. Окрім того, просить стягнути судові витрати у розмірі сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу адвоката у сумі 10 000 грн.
Також позивач просить стягнути в порядку вимог ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України нараховані інфляційні витрати та 3% річних починаючи з дати набрання законної сили рішенням суду до моменту виконання рішення суду. 
Ухвалою судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 24 жовтня 2025 року вказану цивільну справу передано за підсудністю до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 лютого 2026 року витребувано в АБ «Укргазбанк» інформацію, що містить банківську таємницю, а саме: інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки НОМЕР_1 ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), а також підтвердження чи спростування факту зарахування коштів за період з 30 червня 2024 року та протягом наступних п`яти календарних днів на дану платіжну картку банком - емітентом якої є АБ «Укргазбанк», у сумі 9500 грн, за ініціативою ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» (код ЄРДПОУ: 42753492) через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення».
У судове засідання представник позивача не з`явився. Попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та не заперечив проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання останнього та розміщення оголошення про виклик до суду на сайті судової влади. Попередньо не повідомив суд про причини своєї неявки, заяви про відкладення та відзив на позов не подавав.
На підставі вимог ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що 30 червня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 в електронній формі був укладений договір за №4775814 про надання споживчого кредиту (далі - Договір). Вказаний Договір підписаний відповідачем ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора:19498.
Відповідно до умов п.п. 1.2, 1.3 Договору, сума кредиту становить 9500 грн, строк кредиту – 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів.
Сторони погодили фіксовану процентну ставку за користування коштами (п. 1.4 Договору), а саме стандартну процентну ставку, що становить 1,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору.
Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору складає: за стандартною ставкою за весь строк кредиту 9541,79% річних ( п. 1.5. Договору).
У розділі 2 «Порядок та умови надання кредиту» сторони визначили, що кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківський рахунок Клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу № НОМЕР_3 (п. 2.1).
Згідно графіку платежів до договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4775814 (Додаток №1 до договору), дата повернення кредиту та сплати нарахованих процентів: 23 червня 2025 року, сума кредиту становить 9500 грн, сума нарахованих процентів –51300 грн, разом до сплати – 60800 грн.
30 червня 2024 року сторонами підписано паспорт споживчого кредиту, яким сторони погодили аналогічні умови як у кредитному договорі.
Згідно довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №1-0603 від 06 березня 2025 року, на картку № НОМЕР_4 було зараховано грошові кошти в розмірі 9500 грн 30 червня 2024 року.
Згідно відповіді АБ «Укргазбанк» № БТ -2651 від 02 березня 2026 року слідує, що в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 емітовано карту № НОМЕР_1 , основний рахунок 26201111699907.500101.980, на яку 01 липня 2024 року здійснено переказ коштів на суму 9500 грн. 
Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №4775814 від 30 червня 2024 року станом на 27 лютого 2025 року заборгованість ОСОБА_1 становить 48 877,50 грн, з яких: 9500 грн – заборгованість за тілом кредиту, 34 627,50грн – заборгованість за відсотками нарахованими до 27 лютого 2025 року та 4750 грн - заборгованість за штрафними санкціями.
27 лютого 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» (Клієнт) та ТОВ «Українські фінансові операції» (Фактор) укладено договір факторингу за №27/02/2025.
Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору, Фактор зобов?язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов?язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов?язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту.
Перелік Боржників, підстави виникнення Права грошової Вимоги до Боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі Боржників, який формується згідно Додатку №1 та є невід?ємною частиною Договору.
Згідно з умов п. 1.2. Договору факторингу, перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості до Боржників відбувається після підписання Сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників згідно Додатку №2 та надходження Ціни Продажу у повному обсязі, відповідно до п. 3.3 цього Договору, на рахунок Клієнта, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Заборгованостей та набуває відповідні Права Вимоги. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Рестру Боржників та повна сума Ціни Продажу, що надійшла на рахунок Клієнта,- підтверджють факт переходу від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості.
Клієнт зобов?язаний передати Фактору інформацію згідно з Реєстром Боржників в електронному виді за формою, наведеною в Додатку №5 до цього Договору, на підставі Акту прийому-передачі інформації згідно Реєстру Боржників в електронному виді (Додаток № 6).
Згідно платіжної інструкції №5 від 27 лютого 2025 року, виданого АТ «Ощадбанк» встановлено, що ТОВ «ФК «Українські фінансові операції» сплатив ТОВ «Лінеура Україна» 1 080 517,05 грн, призначення платежу: згідно договору факторингу №27/02/2025 від 27 лютого 2025 року (а.с. 82). 
27 лютого 2025 року ТОВ «ФК «Українські фінансові операції» та ТОВ «Лінеура Україна» підписали акт прийому-передачі Реєстру боржників за договором факторингу №27/02/2025 від 27 лютого 2025 року (а.с. 89).
Відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу №27/02/2025 від 27 лютого 2025 року, до ТОВ «Українські фінансові операції», перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №4775814 в сумі 48 877,50 грн (а.с. 50-51).
З розрахунку заборгованості ТОВ «Українські фінансові операції» встановлено, що позивачем після отримання прав вимоги до відповідача нараховано проценти в сумі 16 672,50 грн за 117 календарних дні з 28 лютого 2025 року по 24 червня 2025 року, в межах строку дії Договору та згідно умов Договору. 
Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.
В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями ч. 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
В силу вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Положеннями ч. 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Як вбачається із матеріалів справи відповідачем ОСОБА_1 30 червня 2024 року підписано кредитний договір №4775814, шляхом підписання вказаних документів за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора: 19498.
В силу вимог ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. 
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створенням електронного документа.
З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Таким чином, на підставі укладеного між сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін цього договору відповідно до приписів статті 11 ЦК України виникли права та обов`язки, які випливають із кредитного договору.
В силу вимог ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Вищенаведене свідчить про належне укладення кредитного договору, шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін.
Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду. Так, у постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув.
Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20.
Отже, між сторонами досягнута згода щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису.
З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 у встановленому законом порядку укладено електронний договір про надання споживчого кредиту на суму 9500 грн.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.  У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики
Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з вимогами ст. 1082 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що виконання боржником грошового зобов`язання фінансовому агенту (фактору) звільняє його від виконання зобов`язань перед клієнтом (первісним кредитором) лише у випадку, коли оплата здійснена з дотриманням правил цієї статті, визначених як частиною першою, так і частиною другою.
В силу вимог ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з вимогами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
З матеріалів справи встановлено, що 30 червня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за №4775814, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 9500 грн шляхом перерахування ТОВ «Лінеура Україна» кредитних коштів на платіжну картку відповідача, що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №1-0603 від 06 березня 2025 року та відповіддю АБ «Укргазбанк» № БТ -2651 від 02 березня 2026 року. 
Від ТОВ «Лінеура Україна» до позивача ТОВ «Українські фінансові операції» перейшло право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 згідно кредитного договору за №4329216 від 25 січня 2024 року, на підставі договору факторингу за №27/02/2025 від 27 лютого 2025 року та витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №27/02/2025 від 27 лютого 2025 року.
Докази про те, що такий договір визнаний недійсним чи його дійсність оспорюється в судовому провадженні суду не надані.
Більше того, відповідачем не надано суду будь-яких належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження іншої суми заборгованості або ж її відсутності.
Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача тіла кредиту є обґрунтовані та їх слід задовольнити. 
Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за відсотками нарахованих первісним кредитором у розмірі 34 627,50 грн та заборгованості за відсотками нарахованих ТОВ «Українські фінансові операції» у розмірі 16 672,50 грн, слід зазначити таке.
Згідно з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 4775814 від 30 червня 2024 року вбачається, що первинним кредитором нараховано відсотки з 30 червня 2024 року по 27 лютого 2025 року на суму 34627,50 грн (9500*1,5/100*243 днів). 
З розрахунку заборгованості ТОВ «Українські фінансові операції» слідує, що позивач нараховував заборгованість за відсотками в сумі 16 672,50 грн за 117 календарних дні з 28 лютого 2025 року по 24 червня 2025 року. 
Підпунктом 6 п. 5 Закону №3498-IX від 22 листопада 2023 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон №3498-IX) статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, згідно з якою максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
Закон України № 3498-XI набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5% (з 23 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 року включно); протягом наступних 120 днів 1,5% (з 23 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року включно).
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Таким чином, максимально можливий розмір нарахованих відсотків у межах вказаного договору за підрахунками суду становить:
- за період із 30 червня 2024 року по 20 серпня 2024 року (включно) 7410 грн (9500 х 1,5% х 52 днів);
- за період із 21 серпня 2024 року по 24 червня 2025 (включно) 29 260 грн (9500 х 1% х 308 днів).
Враховуючи зазначене, позов у цій частині належить задовольнити частково. Сума заборгованості за відсотками, яка не суперечить закону та підлягає стягненню з відповідача в межах строку дії кредитного договору становить 36 670 грн (7410 +29 260).
Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, те, що фактично отримані та використані відповідачем ОСОБА_1 кредитні кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 в користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованості за договором про надання кредиту №4775814 від 30 червня 2024 року у розмірі 46 170 грн, з яких: 9500 грн – основний борг та 36 670 грн – заборгованість за процентами.
Щодо вимоги позивача про нарахування інфляційних витрат та 3% річних до моменту виконання рішення суду в порядку вимог ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України.
Згідно з вимогами ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.
Відповідно до вимог пункту 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, враховуючи, що позивач просить нарахувати інфляційні витрати та 3% річних до моменту виконання рішення суду в період дії воєнного стану, вказана вимога в силу вимог пункту 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України не підлягає задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Положеннями ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
В силу вимог п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Положеннями ч. 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Встановлено, що у позові позивач зазначив про те, що попередній (орієнтований) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомог, які вона очікує понести у даній справі становить 10 000 грн.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивача подав суду: 
- договір про надання правової допомоги за №01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року, укладений між адвокатом Дідухом Є.О. та ТОВ «Українські фінансові операції»;
- заявку №4775814 на виконання доручення до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року;
- рахунок на оплату до Договору про надання правничої (правничої) допомоги № 01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року;
- акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до Договору про надання правничої (правничої) допомоги № 01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року;
-детальний опис робіт (наданих послуг) №4775814 від 18 вересня 2025 року.
Відповідно до вимог ч. 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем доведено понесення ним витрат на надання правової допомоги у розмірі 10 000 грн під час розгляду у суді даної справи. 
Водночас, враховуючи висновки суду про часткове задоволення позову, та вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 1839,51 грн (46 170 * 2422,40 / 60800) та витрати на професійну правничу допомогу в 7593,75 грн (46 170 * 10000 / 60800), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підставі наведеного, керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за кредитним договором №4775814 від 30 червня 2024 року у розмірі 46 170 грн, з яких: 9500 грн – основний борг та 36 670 грн – заборгованість за процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 1839,51 грн в рахунок сплаченого судового збору та 7593,75 грн витрат на правову допомогу.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду може бути оскаржене позивачем у загальному порядку безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», адреса місцезнаходження: вул. Набережно-Корчуватська, 27, приміщення 2, м. Київ, код ЄДРПОУ 40966896.
Відповідач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 .
Повне рішення складено 21 травня 2026 року

Головуюча суддя        І.М. Черніцька