ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2026 року	Львів	Справа № 140/8150/24 пров. № А/857/1586/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючої судді Хобор Р.Б.,
суддів Бруновської Н.В., Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження, у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року, що ухвалив суддя Сорока Ю.Ю. у місті Луцьку, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, у справі № 140/8150/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 19-річного віку, від 02 липня 2024 року, прийнятого капітаном ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 2 липня 2024 року з метою здійснення перетину державного кордону з України до Республіки Польщі у міжнародному автомобільному пункті пропуску "Ягодин" позивач для проведення паспортного контролю посадовій особі Державної прикордонної служби України надав повний пакет необхідних документів, а саме: паспорт громадянина України; довідку про присвоєння ідентифікаційного коду; свідоцтво про народження; свідоцтво про народження брата ОСОБА_3 ; свідоцтво про смерть брата; сповіщення про загибель брата на війні; довідку про причину смерті; лікарське свідоцтво про смерть; посвідчення про приписку; закордонний паспорт; квиток про подальший переїзд з Варшави до Риму для відпочинку з сестрою; квиток про повернення з ОСОБА_4 до ОСОБА_5 ; квиток до Києва на 09 липня 2024 року, які на думку позивача є достатніми для перетину державного кордону згідно вимог чинного законодавства.
Позивач зазначає, що мета поїздки є туристичною на тлі тяжких сімейних обставин, що виникли у зв`язку із загибеллю брата ОСОБА_3 , який проходив військову службу у складі Збройних Сил України та ІНФОРМАЦІЯ_2 загинув під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Новоєгорівка Сватівського району Луганської області. Факт родинних стосунків із ОСОБА_3 позивач підтверджує свідоцтвами про народження, а факт смерті – сповіщенням про загибель брата на війні від ІНФОРМАЦІЯ_3 , довідкою про причину смерті та лікарським свідоцтвом про смерть № 1006не/1336л від 21 травня 2024 року.
Позивач наполягає на тому, що жодним законом не передбачено заборону виїзду громадян України за кордон, а рішення про відмову у перетині кордону не містить жодного посилання на конкретну законодавчо визначену підставу для тимчасового обмеження права на виїзд з України, а також не зазначає, які саме документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон, він не зміг надати на паспортний контроль. Крім того, рішення відповідача не містить правової оцінки поданим позивачем документам. Враховуючи наведене, рішення капітана ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 є протиправним.
22 листопада 2024 року Волинський окружний адміністративний суд прийняв рішення, відповідно до якого у задоволенні позову відмовив повністю.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем на прикордонний контроль документи не підтверджують наявність права на перетинання державного кордону та не встановлюють приналежність позивача до категорії осіб, які можуть перетинати державний кордон в умовах воєнного стану. 
Суд першої інстанції також зазначив, що наявність у позивача права на відстрочку від призову на підставі загибелі рідного брата не є підставою для виїзду за межі України під час дії правового режиму воєнного стану. 
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.
Таку позицію ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що у рішенні про відмову в перетинанні державного кордону України не зазначено жодної законодавчо визначеної підстави для тимчасового обмеження права на виїзд з України. 
Крім того, на думку апелянта у рішенні відповідача не зазначено, які конкретно документи позивач мав, але не зміг надати на паспортний контроль, а також не наведено правової оцінки поданим документам на підтвердження підстави для виїзду за кордон. 
Оскільки у рішенні відповідача, всупереч затвердженій формі не зазначено підстав відмови в перетині державного кордону України, таке рішення має ознаки протиправності.
Апелянт також звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_4 , на момент виникнення спірних правовідносин перебував на військовому обліку як призовник, а не як військовозобов`язаний. 
Оскільки рідний брат позивача, ОСОБА_3 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання із захисту Батьківщини, а сам позивач через свій правовий статус призовника не підлягав призову на військову службу під час мобілізації, рішення відповідача про відмову в перетині державного кордону суперечить принципам пропорційності та справедливості. 
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань. 
Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_2 , виданим 09 березня 2023 року, на момент виникнення спірних правовідносин набув 19-річного віку.
2 липня 2024 року з метою здійснення перетину державного кордону з України до Республіки Польщі у міжнародному автомобільному пункті пропуску "Ягодин" громадянин України ОСОБА_1 для проведення паспортного контролю посадовій особі Державної прикордонної служби України надав пакет необхідних документів для дозволу на виїзд закордон, а саме: паспорт громадянина України; довідку про присвоєння ідентифікаційного коду; свідоцтво про народження; свідоцтво про народження брата ОСОБА_3 ; свідоцтво про смерть брата; сповіщення про загибель брата на війні; довідку про причину смерті; лікарське свідоцтво про смерть; посвідчення про приписку; закордонний паспорт; квиток про подальший переїзд з Варшави до Риму для відпочинку з сестрою; квиток про повернення з ОСОБА_4 до Варшави; квиток до Києва на 9 липня 2024 року, які на думку позивача є достатніми для перетину державного кордону згідно вимог чинного законодавства.
Однак рішенням від 2 липня 2024 року № 1922 відповідач відмовив ОСОБА_1 у перетині кордону на підставі Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указу Президента України № 64/2022 "Про ведення воєнного стану в Україні", Закону України "Про затвердження Указу Президента України" "Про ведення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року", оскільки позивач тимчасово обмежений у праві виїзду з України у зв`язку з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону через ненадання на паспортний контроль документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.
Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем спірного рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на момент виникнення спірних правовідносин набув 19-річного віку та є призовником, що підтверджується посвідченням про приписку № 431/04, згідно якого його взято на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Києві 06 квітня 2023 року.
Тобто, станом на момент виникнення спірних правовідносин, позивач перебуває на військовому обліку як призовник.
В посвідченні про приписку № 431/04, яке надав позивач на прикордонний контроль, відсутні будь-які записи про зняття позивача з військового обліку.
Відповідно до п. 2-6 Правил № 57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.
Оскільки позивач не надав військово-облікового документу з відміткою про зняття з військового обліку, п. 2-6 не поширюється на нього.
При цьому, надані позивачем на прикордонний контроль документи також не підтверджують наявність права на перетинання державного кордону та не встановлюють приналежність позивача до категорії осіб, які відповідно до Правил № 57 можуть перетинати державний кордон в умовах воєнного стану.
Матеріали справи доказів того, що позивачем при перетині кордону надано документи, які б підтверджували його право на перетин кордону, також не містять.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Право особи на вільний перетин державного кордону України може бути обмежене в умовах воєнного стану.
Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12 грудня 2015 року № 389-VIII, воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 2102-IX.
Пунктом 3 Указу № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
В подальшому воєнний стан був продовжений Указами Президента України, зокрема, Указом Президента України від 14 березня 2022 року N 133/2022 з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб та Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.
Станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.
Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила № 57), пунктом 2 яких передбачено, що перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну:
1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;
2) дипломатичний паспорт;
3) службовий паспорт;
4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий);
5) посвідчення особи моряка;
6) посвідчення члена екіпажу.
У випадках, визначених законодавством, для перетину державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.
У пунктах 2-1 та 2-2 Правил № 57 визначено перелік осіб, які мають право перетинати державний кордон в умовах воєнного стану.
Разом з тим, відповідно до пункту 2-6 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.
Апеляційний суд встановив, що позивач для виїзду за кордон 02 липня 2024 року пред`явив паспорт громадянина України; довідку про присвоєння ідентифікаційного коду; свідоцтво про народження; свідоцтво про народження брата ОСОБА_3 ; свідоцтво про смерть брата; сповіщення про загибель брата на війні; довідку про причину смерті; лікарське свідоцтво про смерть; посвідчення про приписку; закордонний паспорт; квиток про подальший переїзд з Варшави до Риму для відпочинку з сестрою; квиток про повернення з Мілану до Варшави; квиток до Києва на 09.07.2024.
У рішенні від 02.07.2024 № 1922 причина відмови позивачу у перетині кордону сформульована так:
“громадянин України ОСОБА_7 тимчасово обмежений у праві виїзду з України у зв`язку із відсутністю підстав на право перетину державного кордону, оскільки він не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету своєї поїздки.”
Оцінюючи рішення від 2 липня 2024 року № 1922 на предмет відповідності змісту форми рішення вимогам Закону України “Про прикордонний контроль” від 5 листопада 2009 року № 1710-VI (далі – Закон № 1710), апеляційний суд звертає увагу на наступні обставини.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 1710, іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України “Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України”, відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Наведена норма визначає дві ключові вимоги до рішення про відмову в перетині кордону.
Так, рішення про відмову в перетині кордону має бути, по-перше, обґрунтованим, тобто грунтуватись на конкретно встановлених фактичних та юридичних підставах; по-друге, містити зазначення причин відмови, тобто вказувати, які саме обставини та норми права зумовили відповідне рішення.
Апеляційний суд, із наявного у матеріалах справи рішення № 1922 від 2 липня 2024 року встановив, що у спірному рішенні зазначено загальні правові підстави прийняття рішення, а саме Закон України “Про правовий режим воєнного стану”, Указ Президента України № 64/2022 та відповідний Закон України “Про затвердження Указу Президента України”, однак не конкретизовано, яка саме підстава для тимчасового обмеження права на виїзд з України застосована до позивача. 
Також, з тексту рішення неможливо встановити ні конкретну норму Закону № 3857-XII, яка обмежує право позивача на виїзд, ні переліку документів, які позивач зобов`язаний був надати, однак не надав.
Верховний Суд у постанові від 12 листопада 2024 року у справі № 380/11916/22 зробив наступні висновки, щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах:
“26. Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.12.2010 №967 (у редакції, чинній станом на дату прийняття спірного рішення).
26.1. Так, у пункті 1 цього рішення зазначаються, з-поміж іншого, підстави для тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон.
27. Обґрунтовуючи відмову в перетинанні державного кордону, відповідач у спірному рішенні від 18.08.2022 зазначив, що у зв`язку із Законом України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року» ОСОБА_3 тимчасово обмежено у праві виїзду з України, за відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як позивач не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.
28. У контексті зазначеного Верховний Суд зауважує, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.
29. Також загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
30. Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №826/6528/18, від 10.04.2020 у справі №819/330/18, від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18).
31. Повертаючись до обставин у цій справі, в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач лише покликався на закон України про правовий режим воєнного стану, указ Президента України про введення воєнного стану в Україні та закон, яким затверджено зазначений указ, проте не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.
32. Також спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим було відмовлено в перетинанні державного кордону.
33. До того ж використане відповідачем формулювання «відсутність підстав на право перетинання державного кордону» спотворює суть цього права, оскільки приписи статті 14 Закону №1710-VI відмову у пропуску через державний кордон при виїзді з України пов`язують з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон, а не з необхідністю набуття такого права перед виїздом.”
Зазначені висновки Верховного Суду є релевантним для цієї справи, оскільки регулюють ідентичні правовідносини (прийняття рішення про відмову в перетині кордону) і сформовані щодо рішення аналогічного за обсягом та змістом.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Апеляційний суд зі змісту рішення № 1922 від 2 липня 2024 року встановив, що відповідач не зазначив ні конкретних фактичних підстав для відмови (яких документів не вистачало), ні відповідної норми права, яка безпосередньо обмежує право позивача на виїзд з України, ні мотивованої правової оцінки поданих позивачем документів.
Таким чином, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність у позивача права на відстрочку від призову на підставі загибелі рідного брата не є підставою для виїзду за межі України в умовах воєнного стану в тій частині, в якій цей висновок використаний для обґрунтування правомірності оскарженого рішення, оскільки саме рішення не містить жодного посилання на цю обставину та оцінки поданих позивачем документів щодо загибелі брата. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач не може доповнювати вже прийнятий акт індивідуальної дії новими підставами та обґрунтуваннями у судовому процесі, оскільки це суперечить принципу обґрунтованості адміністративного акта.
Вказані висновки апеляційного суду є підставою для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення № 1922 від 2 липня 2024 року про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 19-річного віку, прийнятого капітаном ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , як такого, що не відповідає вимогам обґрунтованості та вмотивованості, що передбачені ч. 1 ст. 14 Закону № 1710.
При цьому, встановлені апеляційний судом обставини є самостійною підставою для скасування спірного рішення, а тому апеляційний суд не оцінює доводи позивача щодо наявності права позивача на перетинання державного кордону України в умовах воєнного стану за умови загибелі рідного брата позивача під час виконання бойового завдання.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції, порушив норми матеріального права, а тому зробив неправильний висновок про відмову у задоволенні позову.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги підставними та такими, що частково спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позову, шляхом скасування спірного рішення відповідача.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року у справі № 140/8150/24 скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України від 02 липня 2024 року.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення. 
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	І. І. Запотічний