Справа № 128/5000/25
Провадження № 22-ц/801/1033/2026
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року	Справа № 128/5000/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С.,
розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про стягнення суми втрат за прострочення добровільного виконання рішення суду,
за апеляційною скаргою Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на рішення Вінницького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 02 березня 2026 року у м. Вінниці суддею цього суду Карпінською Ю.Ф., дата складання повного тексту судового рішення 02 березня 2026 року,

УСТАНОВИВ:
11 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про стягнення суми втрат за прострочення добровільного виконання рішення суду.
Позов мотивовано тим, що 04 липня 2025 року Вінницький районний суд Вінницької області у справі № 128/2223/24 ухвалив рішення про поновлення її на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке 23 жовтня 2025 року постановою Вінницького апеляційного суду залишено без змін. 
24 жовтня 2025 року позивач подала до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова заяву про добровільне виконання рішення суду, надавши банківські реквізити для перерахування належних сум. Заява зареєстрована відповідачем 24 жовтня 2025 року за №18. Однак, відповідач добровільно рішення суду не виконав, що підтверджується відкриттям виконавчого провадження №79608947 від 17 листопада 2025 року. Лише 27 листопада 2025 року о 13 год 19 хв відповідачем було здійснено розрахунок шляхом зарахування на картковий рахунок позивача грошових коштів у сумі 278 843,99 грн. 
Відповідач отримав заяву №18 з необхідними реквізитами 24 жовтня 2025 року, тому період прострочення нараховується з 25 жовтня 2025 року. Фактична виплата відбулася 27 листопада 2025 року, що становить 34 дні прострочення (7 днів у жовтні та 27 днів у листопаді). Ураховуючи встановлений судом середньоденний заробіток у розмірі 1 270,65 грн, загальна сума втрат, спричинених простроченням добровільного виконання судового рішення, на переконання позивача, складає 43 202,10 грн (34 дні х 1 270,65 грн).
02 березня 2026 року рішенням Вінницького районного суду Вінницької області позов задоволено. Стягнено з Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04.07.2025 (справа №128/2223/24) у загальному розмірі 43 202 грн 10 коп.
Не погодившись із ухваленим рішенням, представник Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова - Шабатура О.А. подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова добросовісно виконав рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2025 року, видавши 07 липня 2025 року наказ, яким поновив ОСОБА_1 на роботі та виплатив середню заробітну плату за один місяць. Натомість позивач ввела в оману суд, вказавши, що судове рішення начебто не було виконано. Вважає, що станом на 02 березня 2026 року не існувало закону чи іншого нормативно-правового акта, який би передбачав цивільно-правову відповідальність у вигляді середнього заробітку за кожен день затримки виконання рішення майнового характеру (стягнення коштів), а не рішення немайнового характеру (поновлення на роботі). Також вважає, що суд неправильно витлумачив ст. 236 КЗпП України, яка передбачає цивільно-правову відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника.
Позивач ОСОБА_1 подала відзив, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
На переконання позивача, відповідач помилково ототожнює спірні правовідносини із виконанням грошового зобов`язання майнового характеру. Вважає, що спір виник із трудових правовідносин, оскільки виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу є складовою рішення про поновлення на роботі, а не самостійним грошовим зобов?язанням, тому до таких правовідносин підлягає застосуванню спеціальна норма - стаття 236 КЗпП України. Виплата середнього заробітку за один місяць у липні 2025 року не є виконанням рішення суду в повному обсязі та не впливає на наявність затримки виплати решти суми, яка підлягала сплаті після 23 жовтня 2025 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що долучені до позовної заяви докази підтверджують наявність факту затримки виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04.07.2025 у частині негайної виплати заробітної плати за один місяць, що є підставою для покладення на відповідача відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України.
Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04 липня 2025 року рішенням Вінницького районного суду Вінницької області у справі №128/2223/24 задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про встановлення факту прямої дискримінації у сфері трудових відносин, визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Визнано незаконним та скасовано наказ Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова № 315/к/тр від 30.04.2024 «Про звільнення» ОСОБА_1 з посади доцента ЗВО кафедри акушерства та гінекології № 2. Поновлено ОСОБА_1 на посаді доцента ЗВО кафедри акушерства та гінекології № 2 Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова з 09.05.2024. Стягнуто з Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.05.2024 по 04.07.2025 включно в розмірі 383 736, 30 грн, з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Витрати позивачки зі сплати судового збору за вимогами, в задоволенні яких було відмовлено, залишено за позивачем ОСОБА_1 . Рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, допущено до негайного виконання», що підтверджується копією такого рішення (а.с. 46-56).
23 жовтня 2025 року постановою Вінницького апеляційного суд у справі №128/2223/24 залишено без задоволення апеляційні скарги Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова та ОСОБА_1 , а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2025 року - без змін (а.с. 57-63).
З копії заяви ОСОБА_1 від 24.10.2025 про необхідність виконання названого судового рішення, адресованої Вінницькому національному медичному університету ім. М.І. Пирогова та зареєстрованої у Вінницькому національному медичному університету ім. М.І. Пирогова 24.10.2025, убачається, що ОСОБА_1 просила добровільно сплатити на її банківський рахунок зазначену у рішенні Вінницького районного суду Вінницької області від 23.10.2025 у справі № 128/2223/24 суму коштів (а.с. 40).
13 листопада 2025 року у справі №128/2223/24 Вінницький районний суд Вінницької області видав виконавчий лист, що підтверджується копією виконавчого листа (а.с. 44 зі звороту – 45).
Згідно з копією постанови про відкриття виконавчого провадження №79608947 від 17.11.2025, головний державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 128/2223/24, виданого 13.11.2025 Вінницьким районним судом Вінницької області, про «стягнення з Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.05.2024 по 04.07.2025 включно в розмірі 383 736, 30 грн, з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, допустити до негайного виконання» (а.с. 43 зі звороту – 44).
Згідно з копією виписки із застосунку банку, 27.11.2025 Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова перерахував на банківську карту № НОМЕР_1 кошти в сумі 278 843,99 грн, коментар від відправника – «2301070;2282; середн. заробіток за час вимуш. прогулу за 06.24-07.25 р.р.; ріш. Він. район. суду Він. обл. по сп. №128/2223/24 від 04.07.25р.под. та збори пер.п.» (а.с. 39).
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої - третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч.1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Із долучених до апеляційної скарги відповідачем доказів убачається, що 07 липня 2025 року наказом № 442/к/тр Вінницького національного університету ім. М.І. Пирогова ОСОБА_1 поновлено на посаді доцента ЗВО кафедри акушерства та гінекології № 2 з 09.05.2024 та доручено бухгалтерії виплатити середній заробіток за один місяць. Підстава: рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04.07.2025 у справі № 128/2223/24. Копію наказу вручено позивачу 08 липня 2025 року про що свідчить її підпис ( а.с.126).
З бухгалтерської довідки від 05 березня 2026 року слідує, що на виконання рішення суду від 04.07.2025 у справі №128/2223/24 в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, допущеного до негайного виконання, 09.07.2025 нараховано оплату середнього заробітку за один місяць у сумі - 21601,25 грн, у тому числі, ПДФО - 3888,22 грн, військовий збір - 1080,06 грн ( а.с. 127).
Кошти ОСОБА_1 у сумі 16632,97 грн зараховано на картковий рахунок 11.07.2025. Податки та збори сплачені в повному обсязі, що підтверджується платіжними інструкціями № 457 від 09.07.2025, № 459 від 09.07.2025, № 460 від 09.07.2025 (а.с.128-130).
Суд апеляційної інстанції з огляду на положення ч.7 ст. 81, ч. 2 ст. 367 ЦПК України прийняв і дослідив ці докази, оскільки вони стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, а позивач допустила недобросовісне здійснення нею її процесуальних прав та виконання обов`язків щодо повідомлення суду обставин поновлення її на роботі на підставі вказаного рішення та виплати середнього заробітку за один місяць та надання доказів цього. 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 16.02.2022 у справі № 554/3246/18.
Апеляційним судом також ураховуються висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, про те, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Суд першої інстанції на порушення вимог ст. 2 ЦПК України щодо завдань та основних засад цивільного судочинства, а також наведених вище норм процесуального права неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.
Таким чином, під час апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відповідача про те, що Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова добросовісно виконав рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2025 року, видавши 07 липня 2025 року наказ, яким поновив ОСОБА_1 на роботі та виплатив середню заробітну плату за один місяць, а суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. 
Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Згідно з пунктами 2, 4 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
За змістом статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною сьомою цієї статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).
Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід уважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (постанова Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №6-435цс15, постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №711/8446/16-ц (провадження №14-37цс19), постанови Верховного Суду від 29.09.2021 у справі №511/1284/19 (провадження №61-6184св21), від 14.12.2022 у справі №501/4019/21-ц, провадження №61-9103св22), від 21.06.2023 у справі №461/7423/21 (провадження №61-872св23) та інші).
Тобто передбачено обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення, й без звернення працівника, що унормовано, крім наведених вище норм права, також Конституцією України, статтею 18 ЦПК України. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися (постанова Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №243/2748/16-ц).
Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 06.12.2018 у справі №465/4679/16, від 26.02.2020 у справі №702/725/17, від 17.06.2020 у справі №521/1892/18, від 16.02.2024 у справі №947/7076/22.
У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №702/725/17 (провадження №61-12857св18) вказано, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня.
Аналогічного по суті висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.06.2020 у справі №521/1892/18 (провадження №61-39740св18).
Доказів того, що ОСОБА_1 не було надано фактичного допуску до робочого місця для належного виконання трудових обов`язків, не було створено умов, за яких вона могла здійснювати свої трудові обов`язки у порядку, за яким виконувалась робота до звільнення, матеріали цивільної справи не містять, а сама позивач такого не стверджує. Таким чином, враховуючи надані апеляційному суду докази, слід дійти висновку, що поновлення позивача відбулося з моменту видачі відповідачем наказу від 07 липня 2025 року. 
Із аналізу положень ст. 236 КЗпП України слідує, що затримка виплати присуджених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу у випадку поновлення працівника на роботі не є підставою для застосування даної статті, оскільки вона передбачає відповідальність саме за невиконання обов`язку поновити працівника на роботі, забезпечити допуск до роботи, а не за затримку виплати коштів. 
За таких обставин, наведеного нормативно-правового регулювання та висновків Верховного Суду відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача щодо неповного з`ясування обставини, що мають значення для справи, неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права знайшли своє підтвердження, а тому доходить висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У пункті 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19 (провадження № 61-17899св20) вказано, що: «за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18).
Отже, за вимогами про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільнений працівник від сплати судового збору не звільнений.
Таким чином, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, із ОСОБА_1 на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова підлягає стягненню судовий збір, сплачений останнім за подання апеляційної скарги у розмірі 1816 грн 80 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова задовольнити.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про стягнення суми втрат за прострочення добровільного виконання рішення суду.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (ЄДРПОУ 02010669) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816 грн 80 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова, ЄДРПОУ 02010669, адреса місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Пирогова, 56.

Головуючий   О. В. Ковальчук
Судді:        Т. Б. Сало
С. О. Панасюк