КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 червня 2026 року м. Київ справа №320/41722/25
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Жука Р.В., суддів Білоноженко М.А., Парненко В.С., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу
за позовом 1) Первинної профспілкової організації Львівської обласної клінічної лікарні вільної профспілки медичних працівників України,
2) Громадської організації "За Львівську обласну клінічну лікарню",
3) ОСОБА_1 
до Кабінету Міністрів України
треті особи 1) Міністерство охорони здоров`я України,
2) Львівська обласна рада
про визнання протиправним та скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.
Первинна профспілкова організація Львівської обласної клінічної лікарні вільної профспілки медичних працівників України (далі – позивач-1), Громадська організація "За Львівську обласну клінічну лікарню" (далі – позивач-2), ОСОБА_1 (далі – позивач-3) звернулися до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі – відповідач, КМУ) про визнання протиправним та скасування розпорядження від 13.05.2025 № 462-р «Про погодження передачі цілісного майнового комплексу комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради “Львівська обласна клінічна лікарня” в державну власність».

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач-1 зазначив, що оскаржуване розпорядження порушує права та законні інтереси працівників лікарні, оскільки відповідно до законодавства, яке регулює порядок передачі об`єктів з комунальної у державну власність, ініціатор такої передачі зобов`язаний погодити відповідну пропозицію з трудовим колективом підприємства.
Однак, як стверджує позивач-1, такого погодження проведено не було, у зв`язку з чим трудовий колектив був фактично позбавлений можливості висловити свою позицію щодо передачі цілісного майнового комплексу лікарні у державну власність.
Оскільки первинна профспілкова організація представляє права та інтереси працівників лікарні, позивач-1 вважає, що прийняття оскаржуваного розпорядження без погодження з трудовим колективом порушує також права профспілкової організації як представника такого колективу.
Крім того, позивач-1 зазначив, що об`єкти, передача яких погоджена спірним розпорядженням, помилково визначені як цілісний майновий комплекс. На його думку, згідно з реєстраційними документами кожен із відповідних об`єктів нерухомого майна обліковується окремо, має самостійний реєстраційний запис, а відомості про існування єдиного або цілісного майнового комплексу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.
У зв`язку з цим позивач-1 вважає, що зазначений у спірному розпорядженні об`єкт передачі як єдиний / цілісний майновий комплекс фактично та юридично не існував, а тому не міг бути предметом передачі з комунальної у державну власність.
Також, позивач-1 також звертав увагу на те, що окремі об`єкти нерухомого майна, які увійшли до переліку майна, передача якого погоджена спірним розпорядженням, були зареєстровані за комунальним некомерційним підприємством Львівської обласної ради “Львівська обласна клінічна лікарня” вже після ухвалення цього розпорядження а на момент його прийняття таким об`єктам також не було присвоєно адрес.
На думку позивача-1, така обставина додатково підтверджує, що на момент прийняття оскаржуваного розпорядження предмет передачі не був належним чином сформований та ідентифікований, а тому відповідач не мав достатніх правових підстав для погодження передачі відповідного майна з комунальної у державну власність.
Позивач-2, покликаючись на ті самі обставини щодо відсутності цілісного майнового комплексу та непогодження передачі майна з трудовим колективом, зазначив, що відповідно до його статуту метою діяльності громадської організації є, зокрема, сприяння розвитку та вдосконаленню системи охорони здоров`я в регіоні, участь у формуванні громадської думки щодо збереження і розвитку комунальних медичних установ, а також протидія їх необґрунтованій ліквідації чи реорганізації.
Позивача-2 вважає, що наведене свідчить про наявність у нього правового інтересу у цьому спорі та підтверджує його право на звернення до суду з цим позовом.
Позивач-3 зазначив, що є депутатом Львівської обласної ради, до повноважень якого належить, зокрема, вивчення потреб територіальної громади, участь у їх вирішенні, а також представництво інтересів відповідної громади у межах наданих законом повноважень.
У зв`язку з цим позивач-3 вважає, що має право на звернення до суду з цим позовом, оскільки оскаржуване розпорядження стосується питань управління майном спільної власності територіальних громад області та подальшого функціонування комунального закладу охорони здоров`я, а тому безпосередньо пов`язане зі сферою його депутатської діяльності.
Відповідач у відзиві зазначив, що згідно з визначеними законом повноваженнями КМУ здійснює управління об`єктами державної власності. Саме у межах виконання вказаних повноважень КМУ й ухвалив оскаржуване розпорядження, яким погодив передачу майна з комунальної у державну власність.
З доводами позивачів про відсутність цілісного майнового комплексу як об`єкта цивільних прав, відповідач не погоджується, оскільки категорія «єдиний майновий комплекс» визначається не за реєстраційним записом, а фактичним функціональним зв`язком сукупності майна, що забезпечує діяльність підприємства та цілісність виробничого процесу. 
Відповідач наголошує, що відсутність у реєстраційних записах відомостей про єдиний майновий комплекс щодо об`єктів нерухомого майна лікарні не нівелює факт його існування, а доводи позивача ґрунтуються на неправильному тлумаченні реєстраційних процедур.
Щодо реєстрації об`єктів нерухомого майна після ухвалення оскаржуваного розпорядження, відповідач зазначив, що ним лише погоджено передачу цілісного майнового комплексу у державну власність. Зі свого боку право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі, що передбачає подальше виконання після погодження комплексу організаційно-правових та реєстраційних процедур.
Також відповідач не погодився з доводами позивачів щодо порушення процедури погодження з трудовим колективом, оскільки законодавство передбачає таке погодження лише у разі передачі майна, закріпленого за підприємством, об`єктів соціальної інфраструктури, споруджених за рахунок коштів цього підприємства, тоді як оскаржуваним розпорядженням передано цілісний майновий комплекс, що не передбачає необхідність погодження з трудовим колективом.
При цьому відповідач окремо вказав, що позивачі не довели наявності у них порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, за захистом яких вони звернулися до суду.
На переконання відповідача, оскаржуване розпорядження є актом індивідуальної дії, а тому право на його оскарження мають лише особи, щодо яких такий акт прийнято, або особи, прав, свобод чи інтересів яких він безпосередньо стосується. Натомість позивачі не є учасниками правовідносин, у межах яких прийнято спірне розпорядження, а сам акт не породжує для них жодних прав чи обов`язків.
Окремо відповідач зазначав, що первинна профспілкова організація не наділена правом звертатися до суду в інтересах трудового колективу у межах цього спору, оскільки відповідні повноваження профспілки пов`язані із захистом трудових прав працівників, тоді як спір у цій справі не є трудовим.
Щодо громадської організації відповідач вказував, що вона також не обґрунтувала наявності власного порушеного права чи інтересу. На думку відповідача, зі змісту позовної заяви вбачається, що громадська організація фактично звернулася до суду з метою захисту інтересів лікарні. Водночас лікарня є самостійною юридичною особою, має процесуальну можливість самостійно захищати свої права та інтереси в суді, однак з таким позовом не зверталася.
Так само відповідач заперечував наявність порушеного права у позивача-3 як депутата обласної ради, зазначаючи, що сам по собі статус депутата не свідчить про порушення його суб`єктивного права чи індивідуально визначеного інтересу внаслідок прийняття оскаржуваного розпорядження.
Міністерство охорони здоров`я України та Львівська обласна рада як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, подали письмові пояснення, у яких підтримали позицію відповідача та просили відмовити у задоволенні позову.
З огляду на те, що доводи третіх осіб по суті збігаються з аргументами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, суд не наводить їх окремо.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.08.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.03.2026 відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог та залучення співвідповідача, повернуто її позивачу-3 без розгляду. Клопотання відповідача про залучення третьої особи задоволено: залучено до участі у справі Львівську обласну раду як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 заяву позивачі про збільшення позовних вимог повернуто.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засідання суд ухвалив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів, суд встановив такі обставини.
06.08.2024 Львівська обласна рада прийняла рішення № 597 «Про надання згоди на безоплатну передачу цілісного майнового комплексу комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» надала згоду на безоплатну передачу зі спільної власності територіальних громад сіл, селиш, міст Львівської області у державну власність до сфери управління МОЗ цілісного майнового комплексу комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» (місцезнаходження юридичної особи: 79010, м. Львів, вул. Чернігівська, 7; код ЄДРПОУ 01996711), що знаходиться на земельній ділянці, площею 7,7414 га (кадастровий номер 4610137200:06:001:0032), земельній ділянці, площею 0,1303 га (кадастровий номер 4610137200:06:004:0015) та земельній ділянці, площею 0,75 га (кадастровий номер 4610137200:06:004:0017) з метою подальшого приєднання до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького для створення на його базі університетської лікарні.
Львівська обласна військова адміністрація листом від 11.09.2024 № 5/5- 10948/0/2-24/1-22.1 погодила передачу цілісного майнового комплексу комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Львівської області у державну власність до сфери управління МОЗ.
Міністерство культури та стратегічних комунікацій України листом від 08.11.2024 № 05/13/9808-24 погодило передачу цілісного майнового комплексу комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня», до складу якого входить пам`ятка архітектури національного значення «Костел піаритів» (охоронний номер 373, знаходить за адресою: м. Львів, вул. Ю. Руфа, 7), зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Львівської області у державну власність до сфери управління МОЗ.
МОЗ як ініціатор передачі листом від 31.01.2025 № 10-10/3883/2-25 подало до Мінекономіки погоджену в установленому порядку пропозицію щодо передачі цілісного майнового комплексу комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Львівської області у державну власність.
Кабінет Міністрів України ухвалив розпорядження від 13.05.2025 № 462-р, згідно з яким погодився із пропозицією Міністерства охорони здоров`я та Львівської обласної ради щодо передачі цілісного майнового комплексу комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради “Львівська обласна клінічна лікарня” (код згідно з ЄДРПОУ 01996711), що розміщений на земельних ділянках площею 7,7414, 0,1303 і 0,75 гектара (кадастрові номери 4610137200:06:001:0032, 4610137200:06:004:0015, 4610137200:06:004:0017), в державну власність із віднесенням його до сфери управління зазначеного Міністерства.

V. Оцінка суду.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Аналіз наведених норм свідчить, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушення прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненні дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.
Таким чином, у розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди має похідний характер від встановлення судом самого факту їх порушення, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення.
Саме по собі порушення вимог закону діями (бездіяльністю) або рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його прав та охоронюваних законом інтересів.
З огляду на зазначене, під час вирішення спору суд насамперед повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).
При цьому суд враховує, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
31. Подібний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 9901/22/17, від 06 червня 2018 року у справі № 800/489/17, від 12 червня 2018 року у справі № 800/587/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, від 09 квітня 2019 року у справі № 9901/611/18, від 21 серпня 2019 року у справі № 9901/283/19, від 18 вересня 2019 року у справі № 9901/284/19, від 13 листопада 2019 року у справі № 9901/331/19, від 16 березня 2023 року у справі № 9901/494/21 та від 14 вересня 2023 року у справі № 990/73/23.
Щодо наявності порушеного права у Громадської організації "За Львівську обласну клінічну лікарню".
Указана громадська організація, пред`являючи позовну заяву, зазначила, що виконує свої безпосередні статутні завдання, які полягають, серед іншого, у протидії необґрунтованій ліквідації або реорганізації закладів охорони здоров`я.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.
Отже, громадська організація має право пред`являти позов до суду в інтересах інших осіб у двох альтернативних випадках: (1) у разі необхідності захистити права та інтереси членів громадської організації; (2) у разі необхідності захистити права та інтереси інших осіб (не членів громадської організації), які звернулися.
Проте кожній із зазначених ситуацій, коли громадська організація може звернутися до суду, кореспондує умова, що такі повноваження мають бути передбачені статутними документами або законодавчими нормами.
Судом встановлено, що відповідно до Статуту, Громадська організація «За Львівську обласну клінічну лікарню» є добровільним об`єднанням фізичних осіб, створеним для здійснення та захисту прав і свобод людини та громадянина, задоволення суспільних, зокрема, економічних, соціальних, культурних, освітніх та інших інтересів своїх членів та/або інших осіб (пункт 1.1).
Відповідно до пункту 3.1 Статуту метою Організації є сприяння розвитку та вдосконаленню системи охорони здоров`я в регіоні, забезпечення належного рівня медичних послуг, участь у формуванні громадської думки щодо збереження і розвитку комунальних медичних установ, протидія їх необґрунтованій ліквідації або реорганізації, активізація громадської участі у прийнятті рішень, що стосуються здоров`я мешканців, захист прав пацієнтів та медичних працівників, підтримка ініціатив у сфері профілактики захворювань, популяризації здорового способу життя та підвищення рівня медичної освіти й обізнаності населення.
Згідно з підпунктом 2.4.2 Статуту для досягнення своєї мети та виконання статутних завдань Організація у встановленому чинним законодавством порядку має право представляти і захищати свої законні інтереси та законні інтереси своїх членів чи інших осіб, зокрема, у судах.
Особливості правового статусу громадських організацій, що звертаються до суду в інтересах своїх членів аналізувалися Верховним Судом у справі № 640/21611/19. У постанові від 31.03.2021 Верховний Суд дійшов таких висновків:
«Громадські організації є організаційно-правовою формою діяльності людей, які об`єднуються для спільного здійснення та захисту своїх прав, свобод та інтересів, які відображаються у статуті громадської організації у вигляді мети та напрямів її діяльності. Таким чином, діяльність громадських організацій не можна розглядати абстрактно, без зв`язку з її метою та правами людей (її членів), що об`єдналися. Створюючи громадську організацію або вступаючи до неї, її члени об`єднуються на визначених статутом умовах для спільної реалізації своїх прав.
Отже, вирішуючи питання щодо права громадських організацій на звернення до суду в інтересах інших осіб, суди повинні з`ясувати:
- статус громадської організації та її засновників, їх безпосередню заінтересованість у вирішенні питання, що є предметом позову;
- мету громадської організації та її безпосередній зв`язок з предметом позову;
- інтереси яких саме осіб є предметом судового захисту;
- чи зверталися ці особи за захистом своїх прав до громадської організації;
- добросовісність дій громадської організації, що звертається до суду.
Суд звертає увагу, що позови в інтересах неконкретизованих осіб (в інтересах суспільства, народу) можуть розглядатися як виняток у випадках, прямо передбачених законодавством. Зокрема, на захист екологічних інтересів суспільства відповідно до Орхуської конвенції та Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».
Згідно позовної заяви позивач вказує, що оскаржуване розпорядження порушує права та інтереси Громадської організації "За Львівську обласну клінічну лікарню".
Надаючи оцінку зв`язку зазначених осіб безпосередньо з предметом позову, суд звертає увагу, що розпорядження КМУ, яке є предметом судового оскарження, є індивідуальним актом та стосується конкретних осіб, тобто такий акт може створювати юридичні наслідки лише для певних суб`єктів права.
Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті (рішенні) особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації.
Пунктом 2 частини першої статті 5 КАС України визначено один із способів захисту визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
При цьому, право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
Тобто при оскарженні громадською організацією індивідуального акта в інтересах інших осіб, виникає не тільки умова щодо наявності повноважень у громадської організації на представлення інтересів інших осіб, а й умова, що положення індивідуального акта обов`язково мають розповсюджуватися на осіб, в інтересах яких діє громадська організація.
Разом з цим, суд враховує, що позивач-2 не довів, що спірне рішення не стосується прав громадської організації чи прав її членів, або осіб, які звернулися до громадської організації.
Так, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає, що право на звернення до суду з оскарженням дії держави має лише особа, чиї права безпосередньо порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Більше того, в позовній заяві необхідно обґрунтувати порушення прав позивача або застосування до нього нормативно-правового акту, чи належність до правовідносин, у яких застосовується оскаржений акт.
Суд звертає увагу, що позивач-2, обґрунтовуючи своє право на звернення до суду, фактично обмежився наведенням положень власного Статуту щодо мети, напрямів діяльності та завдань громадської організації, зокрема щодо сприяння розвитку системи охорони здоров`я, збереження комунальних медичних установ та протидії їх необґрунтованій ліквідації чи реорганізації.
Водночас саме по собі визначення у Статуті відповідних напрямів діяльності не звільняє громадську організацію від обов`язку конкретно зазначити, чиї саме права або охоронювані законом інтереси вона просить захистити у судовому порядку.
Позивач-2 не вказав, в інтересах яких саме членів громадської організації подано цей позов, які конкретні права чи інтереси таких членів порушені оскаржуваним розпорядженням та у чому полягає безпосередній зв`язок між прийняттям цього розпорядження і порушенням їхніх прав.
Також позивач-2 не зазначив, що до громадської організації зверталися інші конкретно визначені особи за захистом своїх прав чи інтересів у зв`язку з прийняттям оскаржуваного розпорядження, та не надав доказів такого звернення.
Отже, позивач-2 фактично обґрунтовує своє звернення до суду загальною відповідністю предмета спору статутним завданням організації, а не наявністю конкретного порушеного права самої організації, її членів або інших визначених осіб, які звернулися до неї за захистом.
Такий підхід не відповідає критеріям, сформульованим у рішенні Конституційного Суду України від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 та постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 640/21611/19, оскільки громадська організація не може звертатися до адміністративного суду лише з мотивів загального контролю за дотриманням законності або реалізації своїх статутних завдань без конкретизації особи, право чи інтерес якої потребує судового захисту.
За таких обставин суд доходить висновку, що наведення позивачем-2 положень Статуту про мету та напрями діяльності громадської організації саме по собі не підтверджує наявності у нього права на звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач-2 не конкретизував, у чиїх саме інтересах він діє, яке саме право або охоронюваний законом інтерес порушено та яким чином оскаржуване розпорядження безпосередньо впливає на такі права чи інтереси.,
Щодо наявності порушеного права Первинної профспілкової організації Львівської обласної клінічної лікарні вільної профспілки медичних працівників України.
Особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок визначено в Законі України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 № 1045-XIV (далі – Закон № 1045-XIV).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1045-XIV професійна спілка (профспілка) – це добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання).
Первинна організація профспілки – це добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі.
Згідно із статтею 2 Закону № 1045-XIV професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.
Статтею 19 Закону № 1045-XIV передбачено, що профспілки, їх об`єднання здійснюють представництво і захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілок в державних органах та органах місцевого самоврядування, у відносинах з роботодавцями, а також з іншими об`єднаннями громадян.
Як вже зазначалося вище, оскаржуваним розпорядженням КМУ погодився із пропозицією Міністерства охорони здоров`я та Львівської обласної ради щодо передачі цілісного майнового комплексу комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради “Львівська обласна клінічна лікарня”.
Суд зазначає, що у позовній заяві позивач-1 не зазначає, що оскаржуване розпорядження стосується звуження чи погіршення трудових або соціально-економічних прав працівників комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради “Львівська обласна клінічна лікарня”, наприклад: припинення трудових відносин із працівниками лікарні, зміни істотних умов праці, погіршення умов оплати праці, зменшення обсягу соціальних гарантій чи іншого безпосереднього впливу на трудові або соціально-економічні права членів профспілки.
Фактично доводи позивача-1 зводяться до незгоди з процедурою погодження передачі майна з комунальної у державну власність, зокрема через непогодження такої передачі з трудовим колективом. Водночас сама по собі незгода профспілкової організації з оскаржуваним рішення без обґрунтування конкретного впливу такого рішення на трудові чи соціально-економічні права працівників, не свідчить про наявність у позивача-1 порушеного права чи охоронюваного законом інтересу.
Отже, у цій справі відсутні передбачені законом підстави для звернення профспілкової організації до суду в інтересах працівників лікарні, оскільки позивач-1 не довів, що спірне розпорядження безпосередньо порушує трудові, соціально-економічні права або інтереси членів профспілки, представництво і захист яких віднесено до повноважень профспілки відповідно до статті 19 Закону № 1045-XIV.
Щодо наявності порушеного права ОСОБА_1 .
Суд зауважує, що сам по собі статус депутата місцевої ради та наявність у нього представницьких повноважень щодо вивчення потреб територіальної громади й участі у їх вирішенні не свідчать про наявність у такого депутата права на оскарження будь-якого індивідуального акта, який стосується питань місцевого значення або майна територіальної громади.
Депутат місцевої ради реалізує свої повноваження у формах, визначених законом, зокрема шляхом участі у пленарних засіданнях ради, роботі її органів, внесення пропозицій, депутатських запитів, звернень тощо.
У свою чергу позивач-3 не зазначив, що оскаржуване розпорядження обмежило його право брати участь у роботі обласної ради, голосувати, вносити пропозиції, отримувати інформацію, звертатися із депутатськими запитами чи іншим чином реалізовувати надані йому законом депутатські повноваження.
При цьому, оскаржуване розпорядження не адресоване позивачу-3, не покладає на нього жодних обов`язків, не змінює обсягу його прав як депутата обласної ради та не породжує для нього безпосередніх правових наслідків.
Фактично доводи позивача-3 ґрунтуються на тому, що спірне розпорядження стосується майна комунального закладу охорони здоров`я та, на його думку, може впливати на інтереси територіальної громади. Однак інтерес територіальної громади або обласної ради як органу місцевого самоврядування не є тотожним індивідуальному праву окремого депутата. Депутат обласної ради не може підміняти собою відповідну раду чи територіальну громаду в судовому процесі без прямого законодавчого уповноваження.
За таких обставин посилання позивача-3 на його депутатський статус підтверджує лише загальну зацікавленість у питаннях функціонування комунального закладу охорони здоров`я та управління майном територіальної громади, однак не доводить наявності у нього порушеного суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу, який підлягає судовому захисту в цій справі.
Суд вважає, що інше тлумачення фактично означало б визнання за кожним депутатом місцевої ради права на звернення до суду з позовом про перевірку законності будь-якого рішення, яке стосується питань місцевого значення, незалежно від того, чи впливає таке рішення безпосередньо на його права, обов`язки або можливість здійснювати депутатські повноваження. Такий підхід не узгоджується із завданням адміністративного судочинства, яке спрямоване на захист конкретного порушеного права чи інтересу, а не на здійснення абстрактного контролю за законністю рішень суб`єктів владних повноважень.
Разом з тим, суд враховує, що у постанові від 24.03.2026 у справі № 640/18982/18 Верховний Суд висловив правову позицію щодо правової природи актів Кабінету Міністрів України, пов`язаних з управлінням майном. Зокрема, Верховний Суд зазначив, що віднесення цілісного майнового комплексу до сфери управління певного державного органу є актом управління власністю, а не актом її відчуження, оскільки у такому випадку змінюється лише суб`єкт, уповноважений здійснювати управління відповідним майном.
Водночас суд звертає увагу, що обставини цієї справи не є повністю тотожними обставинам справи № 640/18982/18, оскільки у цій справі оскаржуване розпорядження стосується погодження передачі майнового комплексу з комунальної у державну власність, тобто передбачає зміну форми власності відповідного майна.
Разом із тим наведена правова позиція Верховного Суду має значення для цієї справи в частині загального підходу до оцінки впливу управлінських рішень щодо майна на права осіб, які не є адресатами таких рішень та не є учасниками відповідних майнових правовідносин.
Сам по собі факт прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження щодо погодження передачі майнового комплексу з комунальної у державну власність не свідчить про автоматичне порушення прав будь-якої особи, яка не є власником такого майна, його балансоутримувачем, суб`єктом управління або іншим учасником правовідносин щодо передачі цього майна.
У цій справі позивачі не довели, що оскаржуване розпорядження безпосередньо змінює обсяг їхніх прав чи обов`язків. За відсутності такого обґрунтування посилання позивачів на сам факт зміни форми власності майна не є достатнім для висновку про наявність у них матеріально-правової заінтересованості у цьому спорі.
Підсумовуючи наведене, суд звертає увагу, що з`ясування наявності у позивача матеріально-правової заінтересованості у спорі передує вирішенню питання щодо правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Відсутність у позивача порушеного права, свободи чи охоронюваного законом інтересу є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від того, чи є оскаржуване рішення правомірним або неправомірним по суті. За таких обставин перевірка законності оскаржуваного акта не має самостійного правового значення, оскільки судовий захист в адміністративному судочинстві надається не з метою абстрактного контролю за діяльністю суб`єктів владних повноважень, а для поновлення конкретного порушеного права чи інтересу особи.
У цій справі жоден із позивачів не довів, що оскаржуване розпорядження безпосередньо порушує його права, свободи чи охоронювані законом інтереси. Позивачі не є особами, щодо яких прийнято цей індивідуальний акт, не є його адресатами та не є учасниками правовідносин, у межах яких його прийнято.
При цьому громадська організація та профспілкова організація не довели наявності передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб, оскільки не конкретизували, права чи інтереси яких саме осіб вони захищають, не обґрунтували безпосереднього порушення таких прав та не підтвердили наявності умов, з якими закон пов`язує можливість такого представництва у суді.
Так само позивач-3, покликаючись на статус депутата обласної ради, не довів, що оскаржуване розпорядження обмежує або іншим чином порушує його депутатські права чи перешкоджає реалізації наданих законом повноважень.
За таких обставин встановлення відсутності у позивачів порушеного права чи охоронюваного законом інтересу є достатньою та самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. У зв`язку з цим суд не переходить до перевірки доводів позивачів щодо правомірності оскаржуваного розпорядження та не надає оцінки його відповідності вимогам законодавства по суті.

VI. Судові витрати.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 139, 242-246, 255, 260-263, 287, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Копію рішення надіслати учасникам справи.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий суддя Р.В. Жук

Судді: М.А. Білоноженко

В.С. Парненко