Номер провадження: 22-ц/813/2662/26 
Справа № 947/10723/24
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Драгомерецького М.М.,
Комлевої О.С., 
за участю секретаря Добряк Н.І.,
представника ОСОБА_1 – адвоката Фоміна А.І.,
представника ОСОБА_2 – адвоката Черноморця Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фомін Андрій Ігорович, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2025, ухваленого під головуванням судді Літвінової І.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Обслуговуючий кооператив «ДЕНВЕР», ОСОБА_3 про стягнення компенсації майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, 
встановив:

28.03.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОК «ДЕНВЕР», ОСОБА_3 , про стягнення компенсації майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме просила суд:
- в порядку поділу майна подружжя визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 пай (паєнагромадження), вартістю 1 480 233, 00 грн. в ОК «ДЕНВЕР» по Договору про внесення паю до ОК «ДЕНВЕР», серія та номер: В-10-1 від 09.07.2019, щодо об`єкту нерухомості (квартира) на 10-му поверсі будівельний ідентифікатор В-10-1, загальною площею 59.1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;
- стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини паю (паєнагромадження) вартістю 1 480 233, 00 грн., в ОК «ДЕНВЕР» по Договору про внесення паю до ОК «ДЕНВЕР», серія та номер: В-10-1 від 09.07.2019 року, щодо об`єкту нерухомості (квартира) на 10-му поверсі будівельний ідентифікатор В-10-1, загальною площею 59.1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що за рахунок спільних коштів у період шлюбу, шляхом укладення договору № В-10-1 від 09.07.2019 року було придбано пай у ОК «ДЕНВЕР» та виплачено повну його вартість за договором у розмірі 906 213, 93 грн. 
01.04.2021 року відповідач без повідомлення та без згоди позивача уклав додаткову угоду зі ОСОБА_3 , яка є його матір`ю, щодо передачі прав за договором № В-10-1 про внесення паю до ОК «ДЕНВЕР» від 09.07.2019 року. 
01.12.2021 року згідно акту приймання передачі об`єкта нерухомості ОК «ДЕНВЕР» передав, а ОСОБА_3 прийняла об`єкт нерухомості (квартиру АДРЕСА_2 . 
На час звернення до суду з вищезазначеними вимогами позивач зазначала, що вартість паєнагромадження складає 1 480 233, 00 грн.
Враховуючи викладене та посилаючись на висновки Верховного Суду позивач вважала, що мала право на 1/2 частини паєнагромадження, вартістю 1 480 233, 00 грн., в ОК «ДЕНВЕР» по Договору про внесення паю до ОК «ДЕНВЕР», серія та номер: В-10-1 від 09.07.2019 року, щодо об`єкту нерухомості (квартира) на 10-му поверсі будівельний ідентифікатор В-10-1, загальною площею 59.1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.01.2025 позовні вимоги ОСОБА_1 були залишенні без задоволення (а.с.162-169).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Фоміна А.І., ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення, ухвалення нового судового рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.175-182).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника ОСОБА_1 – адвоката Фоміна А.І., представника ОСОБА_2 – адвоката Черноморця Т.В. та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомленні про час та місце слухання справи (т.2, а.с.14-16).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог, а саме: позивачем заявлено вимогу про стягнення 1 480 233,00 грн. - грошової компенсації вартості 1/2 частини паю (паєнагромадження), проте доказів щодо вартості паю надано не було. Крім того, не було надано доказів походження коштів, за рахунок яких було сплачено пай у повному обсязі. Матеріали справи не містять доказів отримання доходу позивача у 2 000,00 – 3 000,00 доларів США, та які б дозволили сформувати сімейний бюджет для придбання майнових прав по Договору про внесення паю до ОК «ДЕНВЕР» (т.1, а.с.159, 162-169).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
Відповідно до п.п. 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Крім того, судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17.

Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Отже, набуття майна у період шлюбу не є імперативним визнанням того, що майно є спільним, адже необхідно врахувати не тільки те, що майно придбано у період шлюбу, але й ту обставину, за чиї кошти це майно придбано і чи ці кошти були набуті спільно, спільною працею та зусиллями подружжя.
Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 
- час набуття майна; 
- кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). 
Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам (постанова Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 331/8757/14-ц).
Для того щоб визначити джерело придбання майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них 
Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 року № 523/14489/15-ц.

За правилами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст.69 СК України).
Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Вирішуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що з 26.01.2007 року по 21.10.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1, а.с.18-21).
09.07.2019 року, тобто під час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 уклав договір № В-10-1 про внесення паю до ОК «ДЕНВЕР» вартістю 906 213,93 грн., що еквівалентно 35 070, 47 доларів США, у період з 09.08.2019 року по 09.10.2021 року для придбання житлових прав у багатоквартирному будинку, який будувався за адресою: АДРЕСА_1 , та після прийняття будинку в експлуатацію і внесення повного розміру паю отримали у власність квартиру, визначену у додатку № 2 до договору (т.1, а.с.23-28, 30-31).
В подальшому, 01.04.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка є матір`ю відповідача, було укладено додаткову угоду № В-10-1/1 до говору № В-10-1 від 09.07.2019 року про внесення паю до ОК «ДЕНВЕР» про заміну сторони та передачу прав ОСОБА_3 за вказаним договором (т.1, а.с.34).
10.01.2022 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_3 (т.1, а.с.21-22).

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що згоди на передачу майнових прав за договором № В-10-1 від 01.04.2021 року не надавала.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 у період з 2011 року по 2020 рік офіційно була працевлаштована та отримувала середній місячний дохід у розмірі: 2011 рік -1 595 грн; 2012 рік – 2 675 грн; 2013 рік – 2 662 грн; 2014 рік – 2 299 грн; 2015 рік – 2 658 грн; 2016 рік – 2 759 грн; 2017 рік-5 681 грн; 2018 рік -5 985 грн; 2019 рік- 6 166 грн; 2020 рік – 5 741 грн., що підтверджується відомостями про доходи ОСОБА_1 за 2007-2020 роки отриманими від ГУ ДПС в Одеській області (т.1, а.с.72-77).
Відповідач ОСОБА_2 працював разом із з батьками, які є підприємцями та офіційно не працевлаштований.
Зазначені обставини не спростовуються сторонами у справі. 
Крім того, згідно відомостей ГУ ДПС в Одеській області за період з І кварталу 2017 року по 4 квартал 2020 року у відповідача ОСОБА_2 були відсутні доходи (т.1. а.с.85).
Також під час розгляду справи у суді першої інстанції було допитано в якості свідка третю особу, що не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3 , яка дала свідчення, що договір про внесення паю до ОК «ДЕНВЕР», серія та номер: В-10-1 від 09.07.2019 року був укладений ОСОБА_2 за її проханням, для чого вона надала відповідачеві 25 000,00 доларів США для укладання відповідного договору та вважає передані відповідачу гроші за договором про внесення паю своїми. Крім того, ОСОБА_3 також зазначала, що позивачка ОСОБА_1 , була присутня при даній розмові та передачі грошей. 
Більше того, позивач – апелянт у справі у суді першої інстанції також зазначеного не заперечувала. 

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 також пояснювала, що вона у той час заробляла від 2 000,00 до 3 000,00 доларів США на місяць. Однак, доказів на підтвердження зазначеного ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надала. Крім того, у суді першої інстанції ОСОБА_1 пояснила, що їй невідомо походження коштів, які були витрачені на спірне нерухоме майно.

Як було вказано вище, для того щоб визначити джерело придбання майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.
Таким чином, враховуючи, що позивач – апелянт у справі належними та допустимими доказами не довела, що грошові кошти, які внесені за пай № В-10-1 від 09.07.2019 року, були отриманні сторонами у справі шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також враховуючи розходження суми паю, зазначеної у позові, та тієї суми паю, що зазначена у договорі від 09.07.2019 року, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у позові. 

Більше того, колегія суддів зазначає, що спільне майно подружжя ОСОБА_4 (сторін у справі) вже було поділене судовим рішенням, а саме рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.10,2022 року, справа № 521/19068/21, провадження № 2/947/1897/22, ухваленого саме за позовом ОСОБА_1 . Рішення набрало законної сили.

Крім того, слід зазначити, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2023 року, справа № 947/24622/22, провадження № 2/947/682/23, тій же ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні її заяви про визнання недійсною додаткової угоди В-10/1-1 від 01.04. 2021 року до говору № В-10-1 від 09.07.2019 року про внесення паю до ОК «ДЕНВЕР»; витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння та визнання квартири спільним майном подружжя і розподілу спільного майна подружжя. Рішення також набрало законної сили.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фомін Андрій Ігорович, залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 12.06.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева