справа № 362/7454/25 головуючий у суді І інстанції Мартинцова І.О.
провадження № 22-ц/824/12519/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

19 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Мартинцової І.О., у м. Васильків Київської області, повний текст рішення складено 27 квітня 2026 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість за договором про споживчий кредит № 100743010 від 19 травня 2024 року у розмірі 28 765,13 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 травня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 100743010. Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «Мілоан» взяло на себе зобов`язання надати відповідачці на умовах, визначених договором, на строк, визначений п. 1.3 договору, грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається загальним строком на 360 днів починаючи з 19 травня 2024 року. Сума (загальний розмір) кредиту становить 5 000,00 грн. остаточний термін погашення кредиту 14 травня 2025 року. Умовами договору погоджено процентні ставки та комісію за надання кредиту. Підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. ТОВ «Мілоан» надав кредитні кошти, в свою чергу відповідач не виконує свої зобов`язання за договором. 26 листопада 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладений договір відступлення прав вимоги № 114-МЛ/Т, згідно із умовами якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до боржників ТОВ «Мілоан», в тому числі і до відповідача. Оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, у нього виникла заборгованість, про стягнення якої позивач був вимушений звернутися до суду.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2026 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відмовлено. 
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Кредит-Капітал»просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеності обставин що мають значення для прави, які суд визнав встановленими та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», вказує, що на підтвердження факту перерахування Відповідачу коштів за Кредитним договором Позивач долучив платіжне доручення № 89257261 від 19 травня 2024 року про перерахунок коштів в сумі 5 000,00 грн. на банківську карту НОМЕР_1 , номер зазначений в пункті 2.1 Кредитного договору. Факт переказу коштів на рахунок відповідача також підтверджується Випискою з особового рахунку відповідача за Кредитним договором та Відомостями про щоденні нарахування та погашення. Остання містить інформацію, що по даній заборгованості вносились погашення, що також підтверджує отримання кредитних коштів відповідачем. Суд першої інстанції приймаючи рішення не враховував вищезазначене законодавство та те, що позивач позбавлений можливості надати суду інформацію з банку щодо належності картки відповідачу та руху коштів за нею. Тому на підтвердження зарахування коштів на рахунок відповідача надано копію платіжного дорученням, відповідно до якого на картку зазначену в Кредитному договорі здійснено переказ на суму 5 000,00 грн. Відповідно наданих документів, які не спростовані відповідачем, останній отримав кредитні кошти, а свої зобов`язання за договором не виконав і не повернув суми кредиту, комісію за видачу кредитних коштів та відсотки за користування кредитом. Відповідач, у свою чергу, не надав жодних доказів на спростування факту отримання коштів, що суперечить принципу змагальності сторін передбаченого ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №100743010 від 19 травня 2024 року, за умовами якого ТОВ «Мілоан» взяло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 на умовах, визначених договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у відповідно до графіку платежів та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором (п. 1.1 договору).
Пунктом 6.1. кредитного договору передбачено, що цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.
Додатком 1 до договору є графік платежів, яким погоджено строки та черговість погашення кредиту та інших платежів згідно Договору (а.с.20-21).
Додатком № 2 до договору про споживчий кредит № 100743010 від 19 травня 2024 року, є заявка на отримання кредиту № 100743010 (а.с. 22).
За умовами договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 5000,00грн (п. 1.2 договору). Кредит надається строком на 360 днів з 19 травня 2024 року по 14 травня 2025 року, що становить строк кредитування та включає (п. 1.3 договору).
Кінцевий термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата остаточного погашення заборгованості): 14 травня 2025року (п. 1.4 договору).
Комісія за надання кредиту: 391,00 грн, яка нараховується за ставкою 8,05 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту (п. 1.5.1 договору).
Відповідно до п.п. 1.5.2, 1.5.3 проценти за користування кредитом протягом першого розрахункового періоду, визначеного графіком платежів, нараховуються за ставкою 357,70 відсотків річних на фактичну заборгованість за кредитом. Проценти за користування кредитом протягом решти строку кредитування нараховуються за стандартною процентною ставкою 511,00 відсотків річних від фактичного залишку кредиту починаючи з другого розрахункового періоду, визначеного графіком платежів.
Умовами кредитного договору передбачена видача кредитних коштів позичальнику безготівково, а саме шляхом переказу коштів на картковий рахунок.
Відповідно до п. 2.1. договору кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти № НОМЕР_1 .
На підтвердження укладення та підписання відповідачем кредитного договору позивачем надана довідка про ідентифікацію від 14 жовтня 2024 року, з якої вбачається, що клієнт ОСОБА_1 , з яким укладено договір №100743010 від 19.05.2024 , ідентифікований ТОВ «Мілоан». Акцепт договору позичальником здійснено із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором 169503, надісланого позичальнику 19 травня 2024 року о 15:05год на номер телефону НОМЕР_2 (а.с.24).
На підтвердження надання кредиту ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надало копію платіжного доручення № 89257261 від 19 травня 2024 року на суму 5 000,00 грн., в якому зазначений отримувач ОСОБА_1 , номер картки № НОМЕР_1 , та призначення платежу: кошти згідно договору 100743010.
На підтвердження заборгованості ОСОБА_1 надано виписку з особового рахунка за кредитним договором №100743010 від 19 травня 2024 року, підписану представником ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (а.с. 32).
Також позивачем надано відомість про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором, за підписом генерального директора ТОВ «Мілоан» (а.с.28-37).
26 листопада 2024 року між ТОВ «Мілоан» (кредитор) та ТОВ «ФК «Кредит - Капітал» (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги № 114-МЛ/Т, за умовами якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «ФК «Кредит-Капітал»за плату, а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуває права вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників до означеного договору відступлення права вимоги. Позивачем надані докази на підтвердження виконання зобов`язань, у тому числі, проведення розрахунків між сторонами означеного договору відступлення прав вимоги (а.с. 42-51).
Із акту приймання-передачі реєстру боржників від 26 листопада 2024 року до договору відступлення права вимоги № 114-МЛ/Т від 26 листопада 2024 року вбачається, що новий кредитор прийняв реєстр боржників від кредитора у загальній кількості 2663 (а.с.61).
Відповідно до витягу із Реєстру боржників до договору відступлення прав вимог№ 114-МЛ/Т від 26 листопада 2024 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал»набуло права вимоги до ОСОБА_1 за договором № 100743010 від 19 травня 2024 року на суму 17 557,20 грн. (а.с.64).
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем заборгованість відповідача станом на 19 травня 2024 року становить: 28 765,13 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 4 700,00 грн, прострочена заборгованість за сумою відсотків становить 18 291,93 грн.; прострочена заборгованість за комісією становить - 323,00 грн., сума по неустойці 5 450,20 грн. (а.с.39-41).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не надало суду первинних бухгалтерських документів на підтвердження переказу коштів на рахунок ОСОБА_1 на підставі договору про споживчий кредит № 100743010 від 19 травня 2024 року.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту, позивач посилався на те, що 19 травня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 100743010 у вигляді електронного документа у відповідності д ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
На підтвердження надання відповідачу та зарахування на його банківську карту кредитних коштів в розмір 5 000,00 грн. позивачем долучено до матеріалів справи платіжне доручення № 89257261 про зарахування кредитних коштів 19 травня 2024 року на суму 5 000,00 грн. на ім`я ОСОБА_1 .
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що надане суду платіжне доручення не може вважатися належним доказом надання ОСОБА_1 кредиту на підставі вказаного договору, оскільки за формою та змістом не відповідає вимогам, установленим Законом України «Про платіжні послуги» у відповідній редакції. Надана ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» копія документа під назвою «платіжне доручення» є документом, який створено самою фінансовою установою, не містить відмітки банку про перерахування коштів, підпису уповноваженої особи банку та не відповідає вимогам до проведення безготівкових розрахунків.
Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.
Продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Станом на 26 червня 2021 року здійснення безготівкових розрахунків регулювалось відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 22, платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.
Згідно додатку 3 до Інструкції № 22, платіжне доручення містить обов`язкові реквізити про дату одержання платіжного доручення банком та дату проведення, з підписом банку.
З Додатку 9 до Інструкції № 22 слідує, що датою надходження є відмітка, де зазначаються число, місяці, рік отримання банком платника розрахункового документа, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. Датою виконання є відмітка, де зазначаються число, місяці, рік списання коштів з рахунку платника, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку.
Доводи апеляційної скарги, що копія платіжного доручення № 89257261 від 19 травня 2024 року є належним та допустимим доказом, що підтверджує видачу кредитних коштів, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, є необґрунтованими за умови відсутності на платіжному дорученні відмітки про дату отримання та виконання банком платіжного доручення ТОВ «Мілоан», а відтак, відхиляються апеляційним судом.
Апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що надана позивачем відомість про щоденні нарахування та погашення, а також документ під назвою «Виписка з рахунку» (фактично розрахунок заборгованості), не є банківськими виписками з рахунків позичальника та не є належними доказами, які підтверджують отримання відповідачем коштів та користування ними.
Вказані розрахунки із зазначенням конкретних розмірів заборгованості є документами, що також створені самим позивачем та первісним кредитором, тобто внутрішніми документами фінансової установи, а відтак, інформація, зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
Фактично, зазначені в позовній заяві обставини та додані до неї документи є лише твердженням позивача, оскільки підтверджуються лише створеними останнім доказами та доказами створеними попереднім кредитором, які неможливо перевірити та які не узгоджуються з жодним іншим доказом не створеним самим позивачем.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. 
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Доводи позивача, що відповідач виконував умови кредитного договору та покладені на нього договірні зобов`язання, сплачуючи кредит, що свідчить про свідоме визнання ним умов договору, також не підтверджуються належними та допустимими доказами, є лише твердженнями позивача, а тому відхиляються апеляційним судом.
Доводи апеляційної скарги в частині не спростування відповідачем факту отримання кредиту є безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом зазначеної норми закону саме на позивача покладено обов`язок довести кожну обставину на яку він посилається, тобто як факт видачі кредиту відповідачу так і розмір наявної заборгованості.
Чинне законодавство не покладає на відповідача обов`язок спростовувати твердження позивача, в даному випадку про отримання кредиту.
В силу вимог ст. 83 ЦПК України, відповідач, як сторона, має право, а не обов`язок подати суду докази на спростування обставин, які доведені позивачем.
Вказане кореспондується з приписами ч. 3 ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
З зазначеного вбачається, що у разі не використання відповідачем даного права і не подання ним суду будь-яких доказів, заперечень чи пояснень, суд в силу приписів ч. 1 ст. 13 ЦПК України зобов`язаній вирішити справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином закон не визначає факт не спростування відповідачем тверджень позивача, як підставу до визнання їх доведеними.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» залишити без задоволення.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.