П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 570/2943/24
Провадження № 22-ц/4815/631/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Боймиструк С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційні скарги Міністерства юстиції України, Державної установи "Городищенська виправна колонія" на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія", Міністерства юстиції України в особі Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області про відшкодування моральної та фізичної шкоди,

в с т а н о в и в :
У червні 2024 року ОСОБА_1 через представника – адвоката Іващенко І.І. звернувся до суду з позовом до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)», Міністерства юстиції України в особі Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, третя особа – Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області, про відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що під час відбування покарання у Державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)» у період з 22 червня 2022 року по 06 липня 2022 року позивач утримувався у карцері без забезпечення індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою, що суперечить вимогам кримінально-виконавчого законодавства.
Позивач посилався на те, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року у справі № 460/24640/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року, визнано протиправними дії Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо незабезпечення його індивідуальним спальним місцем під час утримання у карцері в зазначений період.
На думку позивача, внаслідок протиправних дій відповідача він перебував в умовах, що принижували його честь та гідність, зазнав моральних і фізичних страждань, а також погіршення стану здоров`я через наявні проблеми зі спиною.
Посилаючись на положення Конституції України, Цивільного кодексу України, Кримінально-виконавчого кодексу України, практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, позивач просив стягнути з стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти в розмірі 14 000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної та фізичної шкоди.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 14000 (чотирнадцять тисяч) гривень 00 коп. в рахунок відшкодування моральної та фізичної шкоди.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство юстиції України посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в поданій апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що для покладення на державу відповідальності за статтею 1173 ЦК України необхідним є встановлення всіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема факту завдання шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, а також її розміру. На думку апелянта, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, фізичних чи душевних страждань, погіршення стану здоров`я або інших негативних наслідків, пов`язаних із незабезпеченням його індивідуальним спальним місцем під час перебування у карцері.
Посилається на матеріали адміністративної справи № 460/24640/22, з яких, на думку апелянта, вбачається відсутність звернень позивача зі скаргами на погіршення стану здоров`я або психоемоційного стану під час перебування у карцері, а також на наявні у справі медичні документи та висновки психолога.
Вказує, що сам факт визнання дій установи виконання покарань протиправними не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач повинен довести наявність усіх елементів цивільно-правової відповідальності. На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно ототожнив встановлення факту протиправності дій відповідача з доведеністю факту завдання моральної шкоди.
Також зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 82 ЦПК України щодо преюдиційності обставин, встановлених рішенням у справі № 460/24640/22, оскільки преюдиційне значення мають лише встановлені факти, а не правова оцінка таких фактів. При цьому суд не надав належної оцінки іншим обставинам, встановленим рішенням адміністративного суду, яким було відмовлено в частині вимог щодо неналежних житлово-побутових умов утримання.
Крім того, апелянт вважає, що суд не дослідив усіх наявних у справі доказів, не навів мотивів відхилення доводів відповідачів та не обґрунтував визначений розмір відшкодування моральної шкоди. Наголошує, що саме визнання порушення прав особи у судовому порядку може становити достатню справедливу сатисфакцію, а наявність окремих недоліків у діяльності установи виконання покарань сама по собі не свідчить про наявність підстав для стягнення моральної шкоди.
Також зазначає, що Міністерство юстиції України не було учасником справи № 460/24640/22, а його дії чи бездіяльність протиправними не визнавалися.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна установа "Городищенська виправна колонія" посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в поданій апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не довів факту її заподіяння, характеру та обсягу страждань, а також причинного зв`язку між діями установи та заявленими негативними наслідками.
Вказує, що сам факт визнання в адміністративній справі протиправними дій щодо незабезпечення позивача індивідуальним спальним місцем під час перебування у карцері не є достатньою підставою для стягнення моральної шкоди.
Наголошує, що позивач не надав належних та допустимих доказів погіршення стану здоров`я чи завдання йому моральних і фізичних страждань, зокрема медичних документів, висновків спеціалістів або інших доказів.
Звертає увагу, що перед поміщенням до карцеру позивач був оглянутий медичним працівником та визнаний таким, що може виконувати розпорядок дня, а під час перебування у карцері скарг на стан здоров`я не висловлював.
Також зазначає, що суд не врахував встановлені в адміністративній справі обставини щодо відмови у задоволенні частини вимог про неналежні санітарно-побутові умови та поводження, що принижує гідність.
Крім того, апелянт вважає необґрунтованим визначений судом розмір відшкодування, оскільки позивач не навів належного обґрунтування суми моральної шкоди.
Посилається на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сам факт встановлення порушення права не свідчить автоматично про наявність підстав для грошової компенсації моральної шкоди.

У відзивах на апеляційні скарги позивач ОСОБА_1 просить залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що факт протиправності дій відповідачів щодо незабезпечення його індивідуальним спальним місцем під час перебування у карцері встановлений рішенням адміністративного суду, яке набрало законної сили, а тому відповідні обставини є преюдиційними та не підлягають повторному доказуванню.
Вказує, що внаслідок порушення встановлених законодавством вимог щодо умов тримання засуджених він протягом чотирнадцяти днів перебував в умовах, які принижували його честь і гідність та спричинили моральні й фізичні страждання. На думку позивача, неналежне забезпечення умов відбування покарання саме по собі свідчить про порушення гарантованих Конституцією України та міжнародними актами прав людини і є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Позивач також зазначає, що моральна шкода за своєю природою не завжди потребує спеціального доказування, а її наявність може випливати із самого характеру порушення прав особи. Посилається на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо можливості компенсації моральної шкоди у разі порушення прав людини та неналежних умов тримання.
Крім того, позивач не погоджується з доводами апелянтів про те, що встановлення факту порушення його прав в адміністративному судочинстві є достатньою сатисфакцією, вважаючи, що порушені права можуть бути відновлені лише шляхом виплати грошової компенсації. Також зазначає, що під час перебування у карцері зазнавав фізичних страждань через наявні проблеми зі спиною, а відсутність звернень за медичною допомогою пояснює відсутністю довіри до медичної частини установи виконання покарань.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент з питань виконання кримінальних покарань підтримує доводи апеляційної скарги Міністерства юстиції України та просить рішення суду першої інстанції скасувати. Зазначає, що позивачем не доведено наявності моральної шкоди, її характеру, обсягу та розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між встановленими порушеннями умов тримання та заявленими моральними і фізичними стражданнями. Вказує, що сам факт визнання окремих дій установи протиправними не є достатньою підставою для стягнення моральної шкоди.
Посилається на відсутність належних і допустимих доказів погіршення стану здоров`я позивача чи заподіяння йому моральних страждань, звертає увагу на наявні у справі медичні документи та інші матеріали, які, на думку Департаменту, спростовують відповідні твердження позивача. Також зазначає про відсутність доказів звернення позивача за психологічною допомогою та необґрунтованість визначеного розміру відшкодування.
Крім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно надав преюдиційне значення висновкам, викладеним у рішенні адміністративного суду, не встановивши самостійно всіх обставин, необхідних для вирішення спору про відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що реалізація позивачем права на судовий захист та встановлення факту порушення його прав уже становить достатню справедливу сатисфакцію, а тому підстави для додаткового відшкодування моральної шкоди відсутні.

У додаткових поясненнях Міністерство юстиції України зазначає, що виконання ним функцій органу управління ДУ «Городищенська виправна колонія № 96» саме по собі не є підставою для покладення обов`язку з відшкодування шкоди, оскільки у справі не встановлено протиправних рішень, дій чи бездіяльності Міністерства та причинного зв`язку між його діяльністю і заявленою шкодою. Також вказує на помилковість посилання суду першої інстанції на рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі № 460/24640/22, оскільки Міністерство не було учасником цієї справи, а преюдиційне значення мають лише встановлені фактичні обставини. Крім того, апелянт вважає недоведеними факт заподіяння позивачу моральної шкоди, її розмір та наявність причинно-наслідкового зв`язку між порушенням прав позивача і негативними наслідками. Посилається на практику ЄСПЛ та зазначає, що встановлення факту порушення права саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією. Також наголошує на відсутності належних і допустимих доказів погіршення стану здоров`я позивача внаслідок умов тримання та причинного зв`язку між такими обставинами і заявленою шкодою.

У запереченнях на відзив Департаменту з питань виконання кримінальних покарань позивач зазначає, що протиправність дій ДУ «Городищенська виправна колонія № 96» щодо незабезпечення його індивідуальним спальним місцем під час тримання у карцері встановлена рішенням адміністративного суду, яке набрало законної сили. Вказує, що Міністерство юстиції України як орган, який забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері виконання кримінальних покарань, несе відповідальність за належні умови тримання засуджених. Позивач вважає, що перебування протягом 14 днів у карцері без забезпечення спальним місцем призвело до приниження його честі та гідності, моральних і фізичних страждань, а тому є підставою для відшкодування моральної шкоди. Також зазначає, що встановлені судом порушення не можуть вважатися достатньою сатисфакцією, оскільки порушені права підлягають відновленню шляхом грошової компенсації. Просить апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 352 ЦПК України, підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що з 11.07.2021 р. ОСОБА_1 відбуває міру покарання в Державній установі «Городищенська виправна колонія №96».
22.06.2022 р. відповідачем ДУ «Городищенська виправна колонія (№96) прийнято постанову про поміщення засудженого в карцер установи виконання покарань.
Як убачається з медичного висновку від 22.06.2022 р., завідувач-лікар медичної частини №96 (лікар, черговий працівник), цього дня на підставі відсутності скарг на здоров`я під час проходження ним дисциплінарної комісії, вивчення медичної документації, адекватної поведінки, здорового габітусу особи, дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_1 , 1979 р.н., за станом здоров`я виконувати розпорядок дня може та є працездатним з працевлаштуванням (а.с. 39 т.1).
Як убачається з п. 7 копії Довідки про стан здоров`я засудженого ОСОБА_1 , 1979 р.н., виданої завідувачем-лікарем медичної частини №96 23.12.2022 р. ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який з 11.07.2021 р. знаходиться в установі, 22.06.2022 р. (перед розміщенням до карцеру) в приміщенні медчастини обстежувався зі скаргою на ниючий біль в попереку з посиленням при рухах, в задовільному стані, з впевненою прямою ходою, запідозрено люмбагію вертеброгенну з можливою агравацією , призначено лікування (німедар, позотерапію). В подальшому звернень не було. (а.с.161, 171 т.1).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 р. у справі 460/23348/22 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" про визнання протиправною та скасування постанови відмовлено повністю (а.с.46 т.1).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 р., яке постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2023 р. у справі № 460/51998/22 залишено без змін, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" про визнання протиправною та скасування постанови, визнання протиправними дій, зобов`язання утриматися від вчинення певних дій та стягнення коштів, відмовлено повністю (а.с.43). Суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими (постанова КЦС ВС від 24.10.2024 № 752/8103/13-ц).
Як убачається з довідки психолога ВСВПР ДУ «ГВК (№96)» капітана внутрішньої служби ОСОБА_3 від 13.08.2024 р., засуджений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за допущене стягнення від 09.06.2022 р. за рішенням дисциплінарної комісії з питань доцільності застосування дисциплінарних стягнень до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі в ДУ «ГВК «№96)» був поміщений до карцеру терміном на 14 діб 22.06.2022 р. Психологом ВСВПР установи було здійснено візуальну психодіагностику та індивідуальну бесіду, від проходження передбаченого психодіагностичного тестування останній відмовився. За результатами проведеної психологічної роботи надано рекомендації щодо виховної роботи персоналу установи, який безпосередньо взаємодіє із засудженим ОСОБА_1 та самому засудженому з метою набуття навичок самокерованої поведінки. Під час проведення вищевикладених заходів засуджений ОСОБА_1 на психологічний контакт ішов охоче, доступний психологічному контакту, однак характер взаємодії був формальний, скарг на погіршення психоемоційного стану не висловлював.
Під час подальшого відбування покарання із засудженим ОСОБА_1 проводилася як планова так і позапланова робота з використанням передбачених психологічних технік та методик, проте вищевказаний засуджений не звертався з приводу погіршення чи незадовільного психоемоційного стану пов`язаним з поміщенням його у карцер за допущене порушення від 09.06.2022 р. (а.с. 42 т.1).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 р. у справі №460/24640/22, яке постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2023 р. залишено без зміни, позов ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певний дій задоволено частково; визнано протиправними дії Державної установи Городищенська виправна колонія (№96) щодо незабезпечення засудженого ОСОБА_1 індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 до 06.07.2022; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 56 Конституції України, кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.
Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Відповідно до ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі – КВК України), кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.
Згідно зі ст. 3 КВК України, до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.
Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.
Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.
Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (ч. 1, 2, 4 ст. 7 КВК України).
Відповідно до ч.1 ст. 8 КВК України, засуджені мають право, зокрема, на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі ст. 3 Конвенції нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що встановлений рішенням суду у справі № 460/24640/22 факт непостійного забезпечення позивача індивідуальним спальним місцем під час перебування у карцері підтверджує протиправність дій установи виконання покарань, що є одним із необхідних елементів для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди.
При цьому колегія суддів вважає, що характер допущеного порушення об`єктивно свідчить про його негативний вплив на фізичний та психологічний стан особи, оскільки тривале перебування засудженого у карцері без можливості користування спальним місцем протягом значної частини доби не може не спричиняти фізичного дискомфорту, моральних переживань та відчуття приниження людської гідності. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та завданою позивачу моральною шкодою.
Колегія суддів відхиляє доводи відповідачів про відсутність належних доказів погіршення стану здоров`я позивача, оскільки суд першої інстанції виходив не з факту заподіяння позивачу тілесних ушкоджень чи розладу здоров`я, а з установленого судовим рішенням факту порушення його права на належні умови тримання під час перебування у карцері, що саме по собі об`єктивно пов`язане із фізичним дискомфортом, моральними переживаннями та приниженням людської гідності.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційних скарг фактично зводяться до заперечення самого права позивача на відшкодування моральної шкоди та не містять самостійного належного обґрунтування щодо неправильності визначеного судом її розміру. За відсутності переконливих аргументів про невідповідність присудженої суми засадам розумності, виваженості та справедливості колегія суддів не знаходить підстав для зміни рішення суду в цій частині.

Посилання апелянтів на те, що саме лише встановлення факту порушення прав позивача є достатньою справедливою сатисфакцією, колегія суддів відхиляє, оскільки визначення способу та розміру відшкодування шкоди належить до повноважень суду з урахуванням конкретних обставин справи. Сам по собі факт встановлення порушення права не виключає можливості присудження грошової компенсації моральної шкоди, якщо суд дійде висновку про наявність для цього правових підстав.

Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.
Таким чином, відповідачем в цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади. 
У даному випадку предметом спору є відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення державою прав позивача під час відбування покарання, тоді як Міністерство юстиції України, ДУ "Городищенська виправна колонія" беруть участь у справі як органи, через які держава реалізує відповідні владні повноваження у сфері виконання кримінальних покарань. Сам по собі факт відсутності окремого судового рішення про протиправність дій Міністерства юстиції України не виключає можливості покладення на державу обов`язку з відшкодування завданої шкоди.
Тому є правильним висновок місцевого суду про стягнення вказаних коштів з Державного бюджету України.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права й переоцінці встановлених судом обставин справи. Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, воно є законним і обґрунтованим, містить мотивовані висновки щодо всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а тому підстав для його скасування чи зміни апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, то перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги Міністерства юстиції України, Державної установи "Городищенська виправна колонія" залишити без задоволення.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді:         Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.