ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 380/12099/25
адміністративне провадження № К/990/1469/26
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Желєзного І. В.,
суддів: Білак М. В., Мацедонської В. Е.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року (суддя Братичак У. В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року (головуючий суддя Довга О. І., судді Запотічний І. І., Шинкар Т. І.) у справі № 380/12099/25 за позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львов Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У червні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач), у якому просив: 
- визнати протиправною та скасувати постанову старшого виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10 березня 2025 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1;
- зобов`язати Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відновити виконавче провадження № НОМЕР_1.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
2. Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 18 червня 2025 року позовну заяву позивача залишив без руху (оскільки позовну заяву подано без додержання вимог статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України; далі - КАС України), запропонував останньому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху усунути її недоліки шляхом подання документа про сплату судового збору за подання цього позову у розмірі 968,96 грн.
3. На виконання вказаної вище ухвали 24 червня 2025 року від представника позивача до суду надійшла заява, у якій останній повідомив, що не підлягає сплаті судовий збір за оскарження рішення органу державної виконавчої служби, прийнятого під час виконання судового рішення.
4. Також звернув увагу, що за подання позовної заяви про отримання належного грошового забезпечення позивач був звільнений від сплати судового збору, тому обов`язок сплати судового збору за подання позовної заяви про оскарження постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження внаслідок неналежного виконання рішення суду боржником, як одного з елементу судового контролю за виконання судового рішення, не може бути справедливим.
5. Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 30 червня 2025 року доводи представника позивача про звільнення позивача від сплати судового збору визнав необґрунтованими та продовжив позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви у справі № 380/12099/25 встановлений ухвалою від 18 червня 2025 року на п`ять днів з дня отримання копії цієї ухвали шляхом подання документа про сплату судового збору за подання цього позову у розмірі 968,96 грн.
6. Суд першої інстанції зазначив, що позивач звернувся до суду не в порядку судового контролю відповідно до статті 382 КАС України, а з новим позовом. За звернення до суду з адміністративним позовом у порядку статті 287 КАС України судовий збір сплачується в загальному порядку в розмірах, визначених у статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI), відповідні норми є чинними та неконституційними не визнавалися, а відтак у суду відсутні підстави їх не враховувати. Таким чином, судовий збір у цій справі підлягає сплаті в загальному порядку.
7. Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 09 липня 2025 року позовну заяву у цій справі повернув позивачеві відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
8. Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції зазначив, що недоліки такої, на які вказано в ухвалах Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року та від 30 червня 2025 року позивач не усунув, а підстави для звільнення останнього від сплати судового збору відсутні. Роз`яснив, що згідно частини восьмої статті 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
9. Не погоджуючись із вказаним судовим рішеннями, позивач звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.
10. Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 11 грудня 2025 року апеляційну скаргу скаржника залишив без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року - без змін.
11. Залишаючи без змін ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року, суд апеляційної інстанції виходив із того, що доводи апеляційної скарги не спростовують законність оскарженої ухвали суду першої інстанції, оскільки позивач не усунув недоліки позовної заяви, а матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем дій (спроб) для усунення таких недоліків протягом строку, який вказаний в ухвалі суду першої інстанції від 30 червня 2025 року.
12. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у суду першої інстанції були наявні підстави для повернення позовної заяви позивачу.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
13. Від позивача до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року у справі № 380/12099/25, у якій посилаючи на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати такі та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
14. На обґрунтування касаційної скарги зазначає, що, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви від 09 липня 2025 року у цій справі, суд першої інстанції неправильно застосував підпункт 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI, порушив положення статей 169 КАС України та не врахував висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 лютого 2025 року у справі № 440/8929/24.
15. Суд апеляційної інстанції на цю помилку суду першої інстанції уваги не звернув, зосередившись виключно на тому, що позивач не подав заяву на усунення недоліків.
16. Звертає увагу, що позивач (стягувач у виконавчому провадженні № НОМЕР_1) вважаючи рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 380/21707/23 невиконаним, звернувся до суду з новим позовом до органу державної виконавчої служби в порядку статті 287 КАС України, використавши таким чином визначений процесуальним законом механізм судового контролю за виконанням судових рішень.
17. Крім того, зазначає, що позивач є стягувачем у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 380/21707/23, предмет спору у справі був щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, що на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону №3674-VI надало можливість звернутись за захистом своїх прав без сплати судового збору.
18. На думку позивача, оскільки за подання позовної заяви про отримання належного грошового забезпечення він звільнений від сплати судового збору, тому обов`язок сплати судового збору за подання позовної заяви про оскарження постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження внаслідок неналежного виконання рішення суду боржником, як одного з елементу судового контролю за виконання судового рішення, не може бути справедливим, оскільки виконання судового рішення є невіддільним складником права на доступ до суду.
19. Вказане, на переконання скаржника, є підставою для скасування ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року у справі № 380/12099/25 та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
20. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 14 січня 2026 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року у справі № 380/12099/25.
21. Ухвалою від 14 травня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду призначив справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.
Позиція Верховного Суду
Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
22. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, виходить із такого.
23. Відповідно до частини третьої статті 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
24. Приписами частини першої статті 169 КАС України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
25. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (частина друга статті 169 КАС України).
26. Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
27. Так, за приписами статей 1, 2 Закону № 3674-VI судовий збір справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Платниками судового збору є: громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.
28. Відповідно до частини першої статті 3 Закону №3674-VI судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів; у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.
29. Як свідчать матеріали справи, звертаючись до суду із позовною заявою, позивач не надав документ про сплату судового збору, оскільки вважав, що звільнений від його сплати на підставі положень пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI.
30. Суд першої інстанції надаючи оцінку зазначеному вище указав, що позивачу належить сплатити судовий збір за подання цієї позовної заяви, оскільки сама по собі наявність чи відсутність статусу учасника бойових дій ніяк не впливає на право забезпечити повне і належне виконання судового рішення.
31. У подальшому представник позивача подав заяву, у якій повідомив, що не підлягає сплаті судовий збір за оскарження рішення органу державної виконавчої служби, прийнятого під час виконання судового рішення.
32. Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору у цій справі є визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 10 березня 2025 року № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду, виданого у справі № 380/21707/23.
33. У цій справі позивач є стягувачем у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, відкритому для виконання судового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 380/21707/23. Позов подано у зв`язку з тим, що державний виконавець постановою від 10 березня 2025 року закінчив виконавче провадження, тоді як позивач вважає відповідне судове рішення невиконаним.
34. Предметом касаційного перегляду у цій справі є не правомірність постанови державного виконавця від 10 березня 2025 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 по суті, а правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для повернення позовної заяви у зв`язку з неподанням документа про сплату судового збору.
35. Отже, ключовим правовим питанням у цій справі є те, чи мав позивач, який є стягувачем у виконавчому провадженні та звернувся до адміністративного суду з позовом у порядку статті 287 КАС України для оскарження постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, обов`язок сплачувати судовий збір за подання такого позову, а відповідно - чи могла несплата такого збору бути підставою для повернення позовної заяви.
36. Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України.
37. Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (частина перша статті 287 КАС України).
38. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу (частина друга статті 381-1).
39. Судовий контроль за виконанням рішень суду в адміністративних справах відповідно до статті 381-1 КАС України здійснюється у випадках: оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, приватного виконавця (стаття 287 КАС України); зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (стаття 382 КАС України); визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (стаття 383 КАС України).
40. Іншими словами, провадження, передбачене статтею 287 КАС України, є однією з форм судового контролю за виконанням судових рішень, яка здійснюється за позовом, зокрема, стягувача у виконавчому провадженні, в порядку окремого позовного провадження за правилами КАС України, предметом якого є рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
41. У цій справі позивач (стягувач у виконавчому провадженні № НОМЕР_1), на користь якого ухвалено рішення суду, вважаючи рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/21707/23 невиконаним, звернувся до суду з новим позовом до органу державної виконавчої служби в порядку статті 287 КАС України, використавши таким чином визначений процесуальним законом механізм судового контролю за виконанням судових рішень.
42. Та обставина, що провадження за статтею 287 КАС України ініціюється шляхом подання окремої позовної заяви, не змінює його функціонального призначення. Такий позов не є новим спором про первинне матеріальне право позивача, а є процесуальним засобом перевірки законності рішень, дій або бездіяльності виконавця на стадії виконання вже ухваленого судового рішення.
43. Тому формальна відмінність між заявами, передбаченими статтями 382, 383 КАС України, і позовом, передбаченим статтею 287 КАС України, не може бути підставою для висновку, що останній не належить до механізмів судового контролю за виконанням судового рішення.
44. Ураховуючи наведене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення позивача з позовом у порядку статті 287 КАС України не є реалізацією механізму судового контролю за виконанням судового рішення лише з тих підстав, що таке звернення здійснене не за правилами статті 382 КАС України.
45. Отже, звернення позивача до суду з позовом у порядку статті 287 КАС України не може оцінюватися як звичайне первинне звернення до суду, відірване від стадії виконання судового рішення, оскільки за своєю правовою природою є процесуальним засобом судового контролю за його виконанням.
46. Верховний Суд уже висловлював правову позицію у подібних правовідносинах щодо застосування правил про судовий збір у справах, пов`язаних з оскарженням рішень органу державної виконавчої служби, прийнятих на стадії виконання судового рішення, зокрема у постанові від 20 лютого 2025 року у справі № 440/8929/24.
47. При цьому Верховний Суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про нерелевантність постанови Верховного Суду від 20 лютого 2025 року у справі № 440/8929/24 лише з тих підстав, що у справі безпосереднім предметом касаційного перегляду було повернення апеляційної скарги, а не повернення первинної позовної заяви.
48. Визначальним для застосування правового висновку Верховного Суду у справі № 440/8929/24 є не процесуальна стадія, на якій виникло питання судового збору, а правова природа відповідного провадження. У зазначеній постанові Верховний Суд виходив із того, що провадження за статтею 287 КАС України є однією з форм судового контролю за виконанням судового рішення, а отже, застосування правил про судовий збір у такій категорії справ має оцінюватися з урахуванням конституційного обов`язку держави забезпечити виконання судового рішення.
49. Тому наведений висновок Верховного Суду є релевантним до цієї справи, оскільки і у справі № 440/8929/24, і в цій справі спір виник у зв`язку з оскарженням постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, а процесуальне питання стосується допустимості покладення на стягувача судового збору за звернення до суду в межах механізму контролю за виконанням судового рішення.
50. Отже, суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що позивач подав окрему позовну заяву, однак не врахували, що така заява подана відповідно до статті 287 КАС України як процесуальний засіб судового контролю за виконанням рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/21707/23.
51. Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів.
52. У рішенні від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
53. Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30 червня 2009 року N 16-рп/2009 наголосив на тому, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та зауважив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.
54. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
55. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судового рішення становить складову права на суд у розумінні статті 6 Конвенції. У справі «Горнсбі проти Греції» (заява № 18357/91, рішення від 19 березня 1997 року) ЄСПЛ зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система допускала, щоб остаточне й обов`язкове судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.
56. У справі «Піалопулос та інші проти Греції» (заява № 37095/97, рішення від 15 лютого 2001 року) ЄСПЛ також виходив із того, що відмова адміністративного органу виконати судове рішення або зволікання з його виконанням позбавляють гарантії статті 6 Конвенції практичного значення.
57. Отже, виконання судового рішення є невіддільним складником права на судовий захист. Право особи на звернення до суду не може вважатися ефективно реалізованим, якщо ухвалене на її користь судове рішення залишається невиконаним або якщо держава створює непропорційні процесуальні чи фінансові перешкоди для ініціювання судового контролю за його виконанням.
58. Такий підхід узгоджується зі статтями 8, 55 і 129-1 Конституції України, за змістом яких держава зобов`язана забезпечити не лише доступ до суду та ухвалення судового рішення, а й реальне виконання такого рішення у визначеному законом порядку.
59. Верховний Суд також враховує правовий підхід, викладений у Рішенні Конституційного Суду України від 10 березня 2026 року № 2-р/2026, у якому Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо судового збору за апеляційне і касаційне оскарження ухвал, постановлених у порядку статей 382, 383 КАС України, виходив із конституційного значення виконання судового рішення та неприпустимості створення надмірних фінансових перешкод для реалізації механізмів судового контролю за його виконанням.
60. Водночас Верховний Суд враховує, що Рішення Конституційного Суду України від 10 березня 2026 року № 2-р/2026 прямо не вирішувало питання справляння судового збору за подання первинної позовної заяви у порядку статті 287 КАС України. Однак викладений у ньому конституційний підхід щодо недопустимості надмірного фінансового обтяження особи під час реалізації механізмів судового контролю за виконанням судового рішення є релевантним для оцінки спірних правовідносин. 
61. Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без руху у зв`язку з неподанням документа про сплату судового збору та для її подальшого повернення позивачеві.
62. Так, неподання позивачем документа про сплату судового збору не могло бути розцінене як недолік позовної заяви, що перешкоджає відкриттю провадження у справі, оскільки покладення такого обов`язку на позивача у спірних правовідносинах не узгоджується з правовою природою провадження за статтею 287 КАС України як форми судового контролю за виконанням судового рішення.
63. Суд апеляційної інстанції, залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, зосередився на факті неподання позивачем документа про сплату судового збору, однак не перевірив попереднє й визначальне питання: чи існував у позивача обов`язок сплачувати такий збір за звернення до суду з позовом у порядку статті 287 КАС України.
64. Такий підхід не відповідає завданню апеляційного перегляду, оскільки апеляційний суд мав перевірити не лише формальний факт невиконання ухвали про залишення позову без руху, а й законність самої вимоги суду першої інстанції про сплату судового збору.
65. З огляду на викладене Верховний Суд доходить висновку, що у цій справі суд першої інстанції помилково визначив несплату судового збору як недолік позовної заяви, що підлягав усуненню, та безпідставно повернув позовну заяву на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
66. Оскільки вимога про подання документа про сплату судового збору ґрунтувалася на неправильному визначенні правової природи провадження за статтею 287 КАС України, неподання такого документа не могло бути самостійною і достатньою підставою для повернення позову.
67. Відповідно до частин першої-третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Оскаржені судові рішення цим вимогам не відповідають, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм процесуального права.
68. Згідно пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
69. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
70. За таких обставин ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року підлягають скасуванню, а справу № 380/12099/25 слід направити до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Керуючись статтями 341, 345, 353, 356 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року скасувати, а справу № 380/12099/25 направити для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржуються.

Суддя-доповідач І. В. Желєзний
Судді М. В. Білак
В. Е. Мацедонська