Справа №295/2199/26
Категорія 38
2/295/2474/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.06.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі головуючої судді Стрілецької О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
Позивач шляхом використання Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи «Електронний суд» звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №1129597 від 07.08.2023 у розмірі 31572,97 грн, яка складається із суми заборгованості: за кредитом - 16917,46 грн, за процентами - 14655,51 грн, а також просить стягнути понесені судові витрати. 
Позов обґрунтований тим, що 07.08.2023 між ОСОБА_1 та ТОВ "Слон кредит" з використанням інформаційно-комунікаційної системи останнього в електронному вигляді укладений договір про надання споживчого кредиту №1129597 шляхом підписання позичальником електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідача, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 31250,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним відповідно до умов договору.
Позивач зазначає, що відповідачка отримала в тимчасове платне користування грошові кошти згідно з укладеним договором, умови якого не виконала, отримані кредитні кошти в установлений графіком строк не повернула, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 31572,97 грн, яку позивач просить стягнути на свою користь.
В позовній заяві позивач також посилається на те, що право вимоги до відповідача за кредитним договором №1129597 від 07.08.2023 перейшло до нього відповідно до ст. 512, 514 ЦК України на підставі договору факторингу №31012025 від 31.01.2025, укладеного між ТОВ «Слон Кредит» та позивачем у справі - ТОВ «Факторинг Партнерс».

ІІ. Процедура та позиції сторін
Відповідно до ухвали суду від 24.02.2026 у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін.

16.03.2026 представник відповідача - адвокат Могильницький В.Ю. направив відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог (а. с. 89-92). Заперечення проти позову обґрунтовані тим, що долучені до матеріалів справи копії кредитного договору не містять належного підпису відповідача, в тому числі ЕЦП, посилання позивача на буквенно-циферні вирази на підтвердження підпису ОСОБА_1 не дають змоги перевірити підписи через інформаційні системи, серед яких, Центральний засвідчувальний орган, Дія тощо, також до позовної заяви не долучені протоколи перевірки ключів відповідача.
Адвокат Могильницький В.Ю. зазначає, що оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_1 підписала кредитний договір, то сторонами не погоджений розмір кредиту, умови нарахування відсотків і стягнення грошових коштів, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.
У відзиві на позовну заяву представник вказує, що позивачем до позовної заяви не долучені докази, які підтверджують перерахування грошових коштів на рахунок ОСОБА_1 , долучена до позовної заяви довідка ТОВ «Пейтек» про перерахування коштів за кредитним договором не є належним доказом, не є первинним документом.
Крім того, адвокат Могильницький В.Ю. просить відмовити у стягненні з відповідачки витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що до позовної заяви не долучений детальний опис витраченого адвокатом часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги.
До відзиву на позовну заяву представник відповідача долучив докази його направлення позивачу (а. с. 95).

20.03.2026 від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (а. с. 103-107), в якій зазначено, що відповідачка добровільно за допомогою мережі інтернет перейшла на офіційний сайт ТОВ "Слон Кредит", ввела код підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, зазначила інформацію щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої в подальшому були перераховані грошові кошти. Крім того, ОСОБА_1 вказала свої персональні дані, а саме: прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, номер телефону, ідентифікаційний номер, адресу електронної пошти, номер банківської картки для перерахування коштів.
У відповіді на відзиві вказано, що договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету, кредитний договір між первісним кредитором та ОСОБА_1 не був би укладений.
Представник ОСОБА_2 зазначає, що позивачем надані документи, які свідчать про те, що кредитний договір підписаний між сторонами за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій наданий кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі позичальника для укладення договору на таких умовах шляхом його підписання з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а відтак твердження адвоката Могильницького В.Ю. про відсутність підпису на кредитному договорі є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. 
Представник позивача стверджує, що ТОВ «Слон Кредит» не є банком або відповідною фінансовою установою, яка має право здійснювати грошові перекази, відповідна операція щодо перерахування кредитних коштів на рахунок ОСОБА_1 здійснена ТОВ «Пейтек » на підставі укладеного договору, а тому вважає безпідставними посилання адвоката Могильницького В.Ю. на відсутність доказів перерахування кредитних коштів.
Вважає, що представником відповідача не спростована презумпція правомірності правочину, на підтвердження власних доводів не надано жодних доказів, зокрема, що відповідачка кошти не отримувала, а картковий рахунок, на який були перераховані кошти, їй не належить або що кошти на нього не надходили.
Крім того, у відповіді на відзив на позов вказано, що не заслуговують на увагу посилання представника відповідача про те, що не підтверджений доказами розмір заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та їх фактична оплата, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Відповідно до ухвали суду від 01.04.2026 задоволено клопотання представника ТОВ «Факторинг Партнерс» ОСОБА_2 , витребувано з  АТ КБ «ПриватБанк»: ідентифікаційні дані власника картки та повний номер картки № НОМЕР_1 , в тому числі, але не виключно прізвище, ім`я, по-батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти) та інші відомості про власника картки; докази зарахування на картку № НОМЕР_1 кредитних коштів у сумі 25000,00 грн, які 07.08.2023 були на неї перераховані, тобто виписки за номером картки № НОМЕР_1 за період з 07.08.2023 по 12.08.2023; інформацію, чи відкривалась ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) банківська картка № НОМЕР_1 (віртуальна чи фізична картка); відомості про повний номер банківської картки № НОМЕР_1 ; інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_1 за період з 07.08.2023 по 12.08.2023; інформацію, чи знаходиться номер телефону НОМЕР_3 в анкетних даних ОСОБА_1 .

19.05.2026 з АТ КБ «ПриватБанк» на виконання вимог ухвали суду від 01.04.2026 надійшли документи, які витребував суд (а. с. 117-118).
Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

ІІІ. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження, національне законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка та мотиви суду
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
Згідно з ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що 07.08.2023 між ТОВ «Слон кредит» та ОСОБА_1 з використанням інформаційно-комунікаційної системи товариства був укладений договір №1129597 про надання споживчого кредиту, який підписаний електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора - М713, який був введений - о 10:51:34 год. 07.08.2023 (а. с. 19-22). 
Пунктом 1.1. договору передбачено, що укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою інформаційно-комунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб сайт. Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в особистий кабінет, шляхом перевірки товариством правильності введення електронних даних, направлених товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході. При цьому, споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до веб сайту/ІТС Товариства. 
Відповідно до п. 1.2 договору товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. 
Згідно з п. 1.3, 1.4 договору сума кредиту (загальний розмір) складає 31250,00 грн. Тип кредиту - кредит. Строк кредиту 731 день, з кінцевим терміном повернення 07.08.2025 (включно). Детальні терміни повернення кредиту, визначені в графіку платежів, що є додатком №1 до цього договору (далі - графік платежів).
Зі змісту пункту 1.5, 1.7, 1.8 договору вбачається, що тип процентної ставки - фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від періоду її встановлення та становить: за перший день користування кредитом (включно) - 25% в день (9125% річних) (далі проценти за перший день користування кредитом); за всі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня (включно) й до кінця строку надання кредиту 100% річних (далі - поточні проценти). Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає 79846,63 грн. 
В пункті 2.1. договору погоджено, що кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх виплати/видачі/тримання: у розмірі 25000,00 гривень на користь споживача за реквізитами платіжної картки НОМЕР_1 ; у розмірі 6250,00 гривень на користь товариства з метою виконання зобов`язань з оплати процентів за перший день користування кредитом, відповідно до п. 3.5 договору.

Щодо доводів адвоката Могильницького В.Ю. про те, що позивачем не доведений факт укладення кредитного договору та його підписання відповідачкою в електронному вигляді.
Заперечуючи проти позову у відзиві на позовну заяву представник відповідача вказав, що позивачем не доведено, що ОСОБА_3 підписала кредитний договір електронним підписом з дотриманням вимог Закону України "Про електронну комерцію".
Відповідно до положень частин 1, 2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
За правилами ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Згідно з ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

У статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
В статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею 
Положеннями статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація, в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно з частинами першою та другою статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію(оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 частини першої ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20.

У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №531/77/19 викладена правова позиція, відповідно до якої, з урахуванням особливостей договору його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. У іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Дослідивши надані позивачем докази, судом встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами в електронному вигляді, ОСОБА_1 - електронним підписом з одноразовим ідентифікатором М713, кредитний договір містить її персональні дані, що беззаперечно дає можливість її ідентифікувати, зокрема, номер паспорта, коли і ким виданий, місце проживання, яке співпадає з офіційно зареєстрованим, РНОКППО, електронна адреса, номер мобільного телефона НОМЕР_3 , який відповідає фінансовому номеру ОСОБА_1 , якій міститься в анкетних даних АТ КБ "ПриватБанк" (а. с. 117). 
Суд зазначає, що при оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб сайту) вказується особа, яка створила замовлення, без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
В кредитному договорі вказані усі персональні дані ОСОБА_1 , які цілком відповідають її персональним даним, які наявні в матеріалах справи.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять, а відповідачкою не надані докази, які б спростували презумпцію правомірності договору про надання споживчого кредиту від 07.08.2023, вказаний договір не укладеним або недійсним не визнався.

На підставі встановлених судом обставин, суд робить висновок, що ТОВ "Факторигнг Партнерс" доведений факт укладення та підписання відповідачкою в електронному вигляді кредитного договору, який є підставою для заявлених вимог, який скріплений електронним підписом з одноразовим ідентифікатором в порядку, який є достатнім для її ідентифікації, тобто підписаний його стороною.
Суд відхиляє доводи представника відповідача, на які він покликався у відзиві на позовну заяву, що договір не містить належного електронного підпису відповідача, оскільки відсутня змога його перевірити через державні серевіси, серед яких, Центральний засвідчувальний орган, Дія тощо,з огляду на те, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором не підлягає такій перевірці через його правову природу. Перевірка підписів через державні сервіси можлива лише для кваліфікованих електронних підписів (КЕП), яким підпис одноразовим ідентифікатором не являється.

Щодо твердження представника відповідача про неналежне підтвердження перерахування грошових коштів.
Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив, що позивачем не надані докази перерахування кредитних коштів відповідачці.
Суд не погоджується з такими доводами з огляду на таке.
За умовами укладеного кредитного договору кредитні кошти повинні були бути перераховані на банківську картку позичальника, яка вказана ним в заявці на отримання кредиту.
За клопотанням позивача з АТ КБ «ПриватБанк» була витребувана інформація стосовно банківських карток, емітованих на ім`я ОСОБА_1 , та виписка по рух коштів по банківській карті (а. с. 117).
Згідно з відповіддю АТКБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 емітована картка № НОМЕР_4 , а зі змісту виписки про рух коштів вбачається, що 07.08.2021 на вказану картку перераховані кошти в розмірі 25000,00 грн (а. с. 117-118).
Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 04.12.2024 у справі №755/4205/14-ц банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Таким чином, суд вважає, що позивачем на підставі належних доказів, які засвідчили факт здійснення переказу грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 в розмірі, який передбачений умовами кредитного договору, доведено, що відповідач ці кошти отримала та користувалась ними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (статей 12,81 ЦПК України).
Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Суд вважає за необхідне зазначити, що заперечуючи проти задоволення позовних вимог сторона відповідача не надала жодного доказу на підтвердження власних доводів, покликаючись лише на те, що позивач не довів заявлених вимог, що суперечить принципу змагальності сторін.

У відзиві на позовну заяву сторона відповідача не спростувала, що мобільний номер телефону, який зазначений в кредитному договорі і на який був надісланий одноразовий ідентифікатор для введення з метою укладення кредитного договору і його підписання, їй не належить. Суд звертає увагу, що цей же номер телефону є її фінансовим в АТ КБ "ПриватБанк".
Серед іншого відповідач не довела, що грошові кошти, які були зараховані на її картковий рахунок, надійшли не від ТОВ "Слон Кредит", а у разі помилковості такої банківської операції - що кошти були повернуті за заявою власника банківського рахунку.
Представником відповідача не спростований факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів.
Відтак, суд відхиляє доводи представника відповідача, що позивачем не доведений факт укладення договору та отримання кредитних коштів відповідачкою, оскільки вони спростовуються дослідженими судом доказами, які наведені вище по тексту рішення.
Отже, з матеріалів справи, досліджених судом, встановлено, що кредитодавець свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачціОСОБА_1  кредитні кошти в розмірі, який визначений договором. 

31.01.2025 між ТОВ "Слон Кредит" та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладений договір факторингу №31012025, відповідно до умов якого та Витягу з Реєстру боржників ТОВ "Слон Кредит" передало (відступило) за плату належне йому право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №1129597, укладеним 07.08.2023 (а. с. 31-52).
Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, на підставі ст.ст. 512, 514 ЦК України до ТОВ «Факторинг Партнерс» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №1129597 від 07.08.2023.

У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного зконодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється.
За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З матеріалів справи, досліджених судом, встановлено, що первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачці ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі, який визначений договором. В свою чергу в матеріалах справи відсутні докази, що відповідачка в повному обсязі виконала зобов`язання за кредитним договором, повернула кредит та сплатила відсотки за користування ним, що призвело до виникнення заборгованості.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 становить 31572,97 грн, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту в розмірі 16917,46 грн, за відсотками - 14655,51 грн, які нараховані за період з 08.08.2023 по 07.08.2025, тобто в межах строку кредитування (а.с. 29-30)який суд визнає правильними, таким, що відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору та вимогам чинного законодавства.

Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, надавши оцінку нормам матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що відповідачка допустила неналежне виконання грошового зобов`язання, що призвело до порушення майнових прав позивача, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав, наведених вище по тексту рішення, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 07.08.2023 в розмірі 31572,97 грн. 

V. Розподіл судових витрат 
 
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.
 
На підставі частини 1 статті 141 ЦПК України суд стягує з відповідачки на користь позивача сплачений нею при зверненні з позовом судовий збір у розмірі 2662,40 грн. 

 
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження заявлених до стягнення витрат з надання правничої допомоги представником позивача надано копії: договору № 02-07/2024 про надання правової допомоги від 02.07.2024, укладеного між ТОВ «Факторинг Партнерс» та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», в пунктах 4.1, 4.2 якого передбачено, що вартість послуг узгоджується сторонами у заявці на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до цього договору, клієнт зобов`язується оплатити надані послуги після надання відповідного рахунку для оплати; заявки на надання юридичної допомоги № 2572 від 01.12.2025 та витягу з акту № 25 про надання юридичної допомоги від 31.12.2025, згідно з якими послуги про стягнення заборгованості складаються з надання усної консультації з вивчення документів 2 год. вартістю 4000,00 грн, складання позовної заяви - 3 год. вартістю 9000,00 грн, що разом становить 13000,00 грн (а. с. 53-60).
У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечував проти стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що позивачем не доведена оплата за надані послуги.
Суд звертає увагу, що у разі підтвердження обсягу наданих послуг адвоката та їх вартості, вони підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.
Отже, не заслуговують на увагу доводи адвоката Могильницького В.Ю., що витрати на правничу допомогу не пілягають стягненню за відсутності доказів їх оплати.

Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
В постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц зазначено, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, постанова від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80, від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Відповідно до послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (постанови Верховного Суду від 09.03.2021 у справі № 200/10535/19-а, від 18.03.2021 у справі № 520/4012/19, від 23.04.2021 у справі № 521/15516/19, від 14.06.2021 у справі № 826/13244/16).

Враховуючи категорію і складність цієї справи, яка за характером спірних правовідносин є малозначною, стосується правовідносин, які регулюються нормами Закону України "Про споживче кредитування", розмір заявлених до стягнення вимог, беручи до уваги обсяг та характер виконаної адвокатом роботи, яка складається фактично з підготовки позовної заяви та направлення її до суду, з огляду на зміст позовної заяви, яку складав адвокат, яка є типовою, значною мірою містить лише загальні формулювання і посилання на правові норми, такі позови подаються до суду в значній кількості, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності наданих адвокатських послуг, суд вважає, що визначена вартість за складання такого змісту позовної заяви в розмірі 9000,00 грн та надання усної консультації з вивчення документів протягом двох годин на суму 4000,00 є необгрунтованими та завищеними, не відповідають реальності наданих послуг та їх необхідності, відтак суд робить висновок, що заявлені до стягнення витрати на надання правничої допомоги підлягають зменшенню, судом не встановлена їх доцільність в такому розмірі, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача витрати з надання правничої допомоги в сумі 5000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позов задоволити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» заборгованість за договором №1129597 про надання споживчого кредиту від 07.08.2023у розмірі 31572,97 грнгрн, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту - 16917,46 грн; відсотками - 14655,51 грн, а також стягнути судовий збір у розмірі 2662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс», місцезнаходження: м. Київ, вул. Єжи Владислава Ґедройця, 6, офіс 521, код ЄДРПОУ 42640371.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Представник відповідача: адвокат Могильницький Віктор Юрійович, робоча адреса: м. Житомир, вул. Перемоги, 11.

Суддя О.В. Стрілецька