ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2026 року	Львів	Справа № 140/15175/24 пров. № А/857/11114/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді Пліша М.А.,
суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року (головуючий суддя Лозовський О.А., м. Луцьк) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про: визнання протиправним та скасувати щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №032950011235 від 13.12.2024; зобов`язання призначити пенсію за віком на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 11.09.2024 (з дня набуття права на таку пенсію).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 13.12.2024 №032950011235 про відмову в призначенні пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити з 11.09.2024 ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до страхового стажу періоди роботи 01.01.1992 по 12.08.1994, з 24.11.1998 по 22.05.1999, з 25.05.1999 по 12.10.1999.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області оскаржило його в апеляційному порядку, просить таке скасувати, та прийняти нове яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі зазначає, що пунктом 2 статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р. №796-ХІІ передбачено, що особам які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали у зоні гарантованого добровільного відселення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, а саме: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3-х років - мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.
При цьому початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно працювали у визначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 р. незалежно від часу проживання або роботи у цей період.
Період проживання ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 складає 04 роки 06 місяців 28 днів. Зниження пенсійного віку позивача 6 років.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу починаючи з 1 січня 2024 року - не менше 31 року.
Судом при ухваленні Рішення від 24.02.2025 порушено норми ст.55 Закону «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» згідно якої та з із урахуванням статті 26 Закону №1058 необхідний страховий стаж повинен становити не менше 25 років на момент досягнення пенсійного віку для потерпілих 3 категорії.
Згідно наданих до заяви документів про страховий стаж, страховий стаж позивача становить: 22 роки 00 місяців 16 днів при необхідному 25 років.
Згідно доданих до заяви документів, до загального страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 12.04.1991: - з 01.01.1992 по 12.08.1994 - період роботи в російській федерації; - період отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 24.11.1998 по 22.05.1999, оскільки вищезазначений вид допомоги відсутній в переліку періодів, з яких складається страховий стаж, який зазначений в п.1 ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Вищезазначений період отримання матеріальної допомоги не зараховано на підставі довідки №1220/15.52/24 від 13.05.2024;
- з 22.05.1999 по 12.10.1999, оскільки відсутній рік створення наказу про звільнення;
- з 01.09.2000 по 17.10.2000 та з 18.05.2003 по 18.11.2003, оскільки відсутні дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб.
На виконання Указу Президента України від 04.05.1998 №401 та постанов Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 №794 (далі - постанова №794), від 08.06.1998 №832 персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування впроваджувався протягом 1998 - 2000 років.
Починаючи з 01.07.2000 обчислення пенсій здійснюється із заробітку особи за період роботи після 01.07.2000 за даними системи персоніфікованого обліку (пункт 3 постанови №794).
З 01.01.2023 російська федерація припинала участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
У зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РСФСР по 31.12.1991.
23 грудня 2022 року набрав чинності закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема, з російською федерацією дію Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 06 березня 1998 року №140/98-ВР.
Отже, ОСОБА_1 правомірно відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зі зниженням пенсійного віку згідно із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи зв`язку з відсутність необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується відповідною довідкою від 04.04.2024, виданою Волинською обласною державною адміністрацією (а. с. 15).
Позивач 13.12.2024, тобто у віці 54 років, звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області (за місцем свого проживання) із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.
Вказана заява позивача за принципом екстериторіальності надійшла для розгляду до ГУ ПФУ в Харківській області та рішенням якого від 17.12.2024 №032950011235 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-XII у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
При цьому у вказаному рішенні зазначено, що вік позивача - 54 роки, страховий стаж 22 роки 00 місяців 16 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 12.04.1991, а саме: з 01.01.1992 по 12.08.1994 - період роботи в російській федерації; період отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 24.11.1998 по 22.05.1999, оскільки вищезазначений вид допомоги відсутній в переліку періодів, з яких складається страховий стаж, який зазначений в пункті першому статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; з 22.05.1999 по 12.10.1999, оскільки відсутній рік створення наказу про звільнення; з 01.09.2000 по 17.10.2000 та з 18.05.2003 по 18.11.2003, оскільки відсутні дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб (а. с. 39).
Незгода позивача із рішенням про відмову у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону №796-XII стала підставою для звернення до суду із цим позовом.
Постановляючи іршення суд першої інстанції виходив з того, що частиною першою статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.03.2003, який набрав чинності 01.01.2004 (далі - Закон №1058-ІV), передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796-ХІІ) визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Згідно з частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Частиною третьою цієї статті прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.
З огляду на вказане правильним є твердження суду першої інстанції, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Іншими словами, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.
Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, не може перевищувати 6 років.
У спірному рішенні про відмову у призначенні пенсії Пенсійним органом вказано, що період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 4 роки 06 місяців 28 днів, тобто це питання не є спірним в межах даного позову.
Відтак суд вірно вважав, що суть спору між сторонами у даній справі зведена виключно до наявності чи відсутності у позивача необхідного страхового стажу.
Вирішуючи спір суд правильно вказав, що за загальним правилом, встановленим частиною першою статті 26 Закону №1058-ІV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Відповідно до статті 26 Закону №1058-ІV, наявність страхового стажу для призначення пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону №796-ХІІ має становити не менше 25 років (31-6) на момент досягнення пенсійного віку.
Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Таке ж визначення містить і частина 1 статті 24 Закону №1058-IV, яка передбачає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Приписами статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.
Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі - Порядок №637) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
З огляду на це правильним є твердження суду першої інстанції, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника, а в разі відсутності трудової книжки або ж якщо в останній відсутні певні записи або вони є неточними, підтвердження трудового стажу здійснюється за допомогою інших даних та документів.
Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 у справі №235/805/17, від 06.12.2019 у справі №663/686/16-а, від 06.12.2019 у справі №500/1561/17, від 05.12.2019 у справі №242/2536/16-а.
Згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_3 , наявної в маетріалах справи, позивач, зокрема, у період з 01.01.1992 по 12.08.1994 працювала на території російської федерації (а. с. 18).
Вказані записи в трудовій книжці містять посилання на відповідні документи, на основі яких вони вчинені (накази) та не містять помилок, неточностей, підтирань чи виправлень, а тому не викликають сумнівів у їх достовірності.
Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 4 Закону №1058-IV передбачено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Відтак, суд слушно зауважив, що призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Згідно з абзацом другим, третім статті 6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Статтею 7 названої Угоди визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 та двосторонніми угодами в цій галузі.
Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.
Згідно матеріалів справи, органи Пенсійного фонду України, відмовляючи позивачу у зарахуванні періоду роботи з 01.01.1992 по 12.08.1994 до страхового стажу, покликалися виключно на припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що такі доводи є неприйнятними, бо в силу пункту 2 статті 13 Угоди пенсійні прави громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.
Відтак правильним є твердження суду, що увесь офіційно набутий трудовий стаж позивача на території російської федерації підлягає зарахуванню до страхового стажу.
Стосовно зарахування до страхового стажу періоду перебування ОСОБА_1 на обліку в центрі зайнятості та отримання допомоги по безробіттю з 24.11.1998 по 22.05.1999 (записи №№13, 14 у трудовій книжці) (а. с. 20), то суд вірно зазначив, що зарахування до стажу роботи періоду одержання допомоги по безробіттю обумовлено пунктом «а» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ.
Пунктом «ж» частини першої статті 4 Закону України від 01.03.1991 №803-ХІІ «Про зайнятість населення» (у редакції, чинній на час призначення позивачу допомоги по безробіттю) було встановлено, що держава гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні, зокрема включення періоду перепідготовки та навчання нових професій, участі в оплачуваних громадських роботах, одержання допомоги по безробіттю та матеріальної допомоги по безробіттю до загального трудового стажу, а також до безперервного трудового стажу.
Аналізуючи наведені норми права, суд дійшов вірного висновку, що на момент отримання позивачем допомоги по безробіттю правові норми передбачали зарахування періоду отримання такої до загального трудового стажу, а тому неврахування до страхового стажу позивача періодів з 24.11.1998 по 22.05.1999 є протиправним.
При цьому, суд підставно відхилив посилання відповідача у спірному рішенні на те, що період отримання позивачем матеріальної допомоги по безробіттю з 24.11.1998 по 22.05.1999 відсутній в переліку періодів, з яких складається страховий стаж, який зазначений в пункті першому статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки на момент виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги по безробіттю діяла норма статті 4 Закону України від 01.03.1991 №803-ХІІ «Про зайнятість населення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)
Щодо не врахування періоду роботи ОСОБА_1 з 25.05.1999 по 12.10.1999 в СЗАТ «Нива» Луцького району Волинської області у зв`язку з відсутністю року створення наказу про звільнення у записі в трудовій книжці серії НОМЕР_4 від 12.04.1991 то судом першої інстанції враховано наступне.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У пунктах 1 та 2 Порядку №637 зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з пунктом 18 Порядку №637, за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Отже, як уже вказувалось вище основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці відповідач вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.
у трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 12.04.1991 міститься запис №15 від 25.05.1999 про прийняття позивача на сезонну роботу в СЗАТ «Нива» Луцького району Волинської області та запис №16 від 12.10.1999 про її звільнення з роботи в СЗАТ «Нива» Луцького району Волинської області згідно договору.
При цьому, у колонці № 4 є запис про підставу внесення запису - наказ №49 від 12.10.99. Крім того, період роботи з 25.05.1999 по 11.10.1999 в СЗАТ «Нива» Луцького району Волинської області підтверджується довідкою СЗАТ «Нива» Луцького району Волинської області від 12.10.1999 №415 (а. с. 28).
Вказана трудова книжка не мiстить помарок, виправлень та пiдчисток. Відтак, з вказаної трудової книжки можна визначити вci данi для зарахування до трудового стажу та відповідачем-2 безпідставно не зараховано цей період до загального страхового стажу позивача.
Крім того, суд віро вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства та не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
Тому суд дійшов правильного висновку, що наявні правові підстави для зарахування до страхового стажу позивача спірного періоду з 25.05.1999 по 11.10.1999.
Отже, враховуючи, що спірні періоди роботи ОСОБА_1 на території російської федерації з 01.01.1992 по 12.08.1994, період отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 24.11.1998 по 22.05.1999, період роботи з 22.05.1999 по 12.10.1999 в СЗАТ «Нива» Луцького району Волинської області підтверджені належними доказами, суд обґрунтовано вважав, що ГУ ПФУ в Харківській області, відмовляючи позивачу в призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу діяло не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, тому рішення відповідача від 13.12.2024 №032950011235 щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є протиправним, а тому таке рішення належить скасувати.
При цьому періоди роботи з 01.09.2000 по 17.10.2000 та з 18.05.2003 по 18.11.2003, які не зараховані відповідачем в оскаржуваному рішенні, позивачем не оспорюються.
З цих підстав суд правильно задовольнив позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 13.12.2024 №032950011235.
Крім того вирішуючи спір суд вірно врахував, що відповідно до пункту 4.2 розділу IV Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.10 Порядку № 22-1 передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.
Тобто, питання призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії або переведення з одного виду пенсії на інший вид вирішує за принципом екстериторіальності відповідний територіальний орган ПФУ, який після вирішення зазначених питань передає електронну пенсійну справу до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, для здійснення виплати пенсії.
Відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 08.02.2024 у справі №500/1216/23 та від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.
Аналогічна правова позиція про зобов`язання судом вчинення дій зобов`язального характеру саме того територіального органу Пенсійного фонду України по екстериторіальності, який приймав спірне рішення, визначена в постанові КАС ВС від 08.02.2024 в справі №500/1216/23.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Пенсія за віком, що призначається автоматично (без звернення особи), - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, крім випадків відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про страховий стаж застрахованої особи, необхідний для призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону. У разі якщо документи про страховий стаж не подані протягом трьох місяців з дня досягнення застрахованою особою пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, вважається, що застрахована особа виявила бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.
При відстрочці часу призначення пенсії за віком пенсія з урахуванням положень статті 29 цього Закону призначається за заявою пенсіонера з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу (у тому числі сумарно) для відстрочки часу виходу на пенсію, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з такого дня.
Враховуючи вказане вище, правильним є висновок суду першої інстанції, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку - 11.09.2024
З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов належить задовольнити. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі №140/15175/24 - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	М.А. Пліш 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко