ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 756/9252/21
провадження № 61-13660св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач (відповідач) -  ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач) -  ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року у складі судді Диби О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Гаращенка Д. Р., Сушко Л. П. та касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_4 , на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року у складі судді Диби О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у складі колегії суддів Олійника В. І., Гаращенка Д. Р., Сушко Л. П.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона з відповідачем у зареєстрованому шлюбі не перебували, мають двох дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з позивачем.
У травні 2018 року нею за власні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Тоді ж у травні 2018 року у зв`язку з необхідністю реєстрації місця проживання у м. Києві та перебування у дружніх відносинах з позивачем відповідача було зареєстровано у спірній квартирі. В подальшому, заочним рішенням Оболонського районного суду 
м. Києва від 26 лютого 2021 року позивача визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою. Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення, де оспорював право власності позивача на зазначену квартиру.
У фактичних шлюбних відносинах вони перебували з серпня 2010 року по листопад 2017 року. За це час вони придбали квартиру АДРЕСА_2 , яка в подальшому була відчужена без її згоди на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2018 року за 306 720 грн. В той же час відповідно до звіту про незалежну оцінку квартири її ринкова вартість становить 8 200 000 грн, тому відповідач повинен компенсувати їй 1/2 суми від продажу. Також вони придбали автомобіль Toyota Highlander, який відповідач відчужив без її згоди, тому він повинен відшкодувати їй 1/2 компенсації ринкової вартості. Крім того, вони придбали автомобіль Hyundai Elentra, який був відчужений відповідачем 02 квітня 2021 року без її згоди, тому він повинен сплатити їй 1/2 вартості проданого автомобіля. Також був придбаний автомобіль Ford Ranger, відчужений ОСОБА_2 02 квітня 2021 року, згоду на яку вона не давала, тому має право на 1/2 частину компенсації.Крім того, вони 30 травня 2017 року придбали 3 земельні ділянки:кадастровий № 3221881600:31:130:0220, № 3221881600:31:130:0217 та № 3221881600:31:130:0218, що знаходяться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська, на 1/2 частину яких вона має право.
З урахуванням збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просила:
визнати факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_2 та наявності фактичних шлюбних відносин за період з серпня 2010 року по листопад 2017 року;
визнати об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : 
земельну ділянку кадастровий № 3221881600:31:130:0220, що знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська, 
земельну ділянку кадастровий № 3221881600:31:130:0217, що знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська, 
земельну ділянку кадастровий № 3221881600:31:130:0218, що знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська; 
визнати, що ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільному майні - земельних ділянках: кадастровий № 3221881600:31:130:0220, № 3221881600:31:130:0217 та № 3221881600:31:130:0218, що знаходяться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська становлять по 1/2 частині за кожним;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини ринкової вартості проданого майна: 
квартири АДРЕСА_2 - 4 100 000 грн,
автомобіля Toyota Highlander, 2012 року випуску, № куз. НОМЕР_1 - 266 600 грн;
автомобіля Hyndai Elantra, 2008 року випуску, № куз. НОМЕР_2 - 79 980 грн;
автомобіля Ford Ranger, 2010 року випуску, № куз. НОМЕР_3 - 159 960 грн, а всього 659 900 грн;
визнати право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом про визнання факту проживання однією сім`єю та поділ майна.
Позов мотивований тим, що з серпня 2010 року по грудень 2019 року вони проживали однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах за адресою: АДРЕСА_3 у квартирі, яка належала позивачу. Згодом ця квартира була продана і в травні 2011 року вони переїхали до квартири, яка на той час належала сестрі позивача: АДРЕСА_4 . Ця квартира в подальшому була придбана позивачем на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, іпотечний договір був укладений 18 квітня 2014 року у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладеним 25 листопада 2005 року, право вимоги належало позивачу на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю укладеного 10 грудня 2010 року та договору про відступлення права вимоги від 02 серпня 2013 року, згідно яких ОСОБА_7 повинна повернути позивачу заборгованість за кредитним договором до 25 листопада 2015 року у сумі 35 389,7 дол. США. Згідно з договором № 1 від 28 жовтня 2021 року про внесення змін до договору від 18 квітня 2014 року позивач та ОСОБА_7 внесли зміни до договору, якими домовилися, що іпотекодержатель задовольняє свої вимоги в повному обсязі в сумі заборгованості іпотекодавця на день укладення цього договору у розмірі 99 698,03 дол. США. Тобто набуття квартири відбулось за рахунок боргових зобов`язань ОСОБА_7 за договором позики від 01 лютого 2006 року, який позичив їй до 2010 року 64309 дол. США та 35 389,70 дол. США сплачених на момент придбання квартири. Отже, доля позивача в квартирі, що була ним сплачена за власний кошт до серпня 2010 року склала 66 309 дол. США та 50 % від 35 389,70 дол. США - суми, яка сплачена на момент спільного проживання з відповідачем. У відсотковому відношенні власність позивача у квартирі складає 82,25 %, а відповідача 17,75 %. 
З квітня 2014 року в квартирі були зареєстровані позивач та діти, а з вересня 2015 року - відповідач.
У 2018 році постала необхідність придбання нової квартири, тому 21 травня 2018 року він продав квартиру АДРЕСА_2 за 306 720 грн, а 22 травня 2018 року він уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості «Парк лейн» на Театральній» договір про надання консультаційних послуг № 100345. З запропонованим цим Товариством варіантів вони отримала інформацію про спірну квартиру, яка їх зацікавила, тому 22 травня 2018 року між відповідачем та ОСОБА_8 були укладені договори про відступлення прав вимоги та договір уступки майнових прав на нерухомість № 15 т отримала майнові права на квартиру, яка хоча і була зареєстрована на ім`я відповідача, але придбана за спільні кошти. 
За таких обставин позивач вважає, що його доля у спільній власності квартири АДРЕСА_1 має збільшитися з 50 % до 57,19 %.
31 травня 2018 року вони разом з дітьми були зареєстровані в квартирі та почали ремонт за спільні кошти. На період ремонту вони проживали разом з його матір`ю. Після здійснення ремонту вони переїхали до квартири, де мешкали разом. Також вони разом подорожували, відповідач користувалась автомобілем позивача.
Крім того, 10 листопада 2015 року, тобто за час проживання сторін однією сім`єю, відповідачем за зустрічним позовом було отримано свідоцтво № НОМЕР_4 на знак товарів та послуг « ІНФОРМАЦІЯ_3 », у зв`язку з чим вважає, що право спільної сумісної власності на вказану торгову марку належить сторонам порівну.
Враховуючи викладене, з урахуванням збільшення позовних вимог, ОСОБА_2 просив:
визнати факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю з ОСОБА_1 та наявності між ними фактичних шлюбних відносин за період з серпня 2010 року по грудень 2019 року, зокрема, станом на момент придбання квартири, що знаходитьсяза адресою: АДРЕСА_5 ;
здійснити поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , шляхом визнання за ОСОБА_2 57,19 % частки у праві власності на вказану квартиру;
визнати за ним право спільної сумісної власності майно набуте за час спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_1 - право інтелектуальної власності на торгівельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_4 від 10 листопада 2015 року.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва, яка занесена до протоколу судового засідання від 20 жовтня 2021 року, зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задоволено частково. Встановлено факт спільного сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу від серпня 2010 року до грудня 2019 року. В рамках поділу спільного сумісного майна стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки «Hyndai Elantra», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , що становить 79 980 грн. В рамках поділу спільного сумісного майна стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки «Ford Ranger», 2010 року випуску, VIN НОМЕР_3 , що становить 159 960 грн. В рамках поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий № 3221881600:31:130:0220, що знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська. В рамках поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий № 3221881600:31:130:0220, що знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська. В рамках поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 40,83 % квартири АДРЕСА_1 . В рамках поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_2 59,17 % квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім`єю та поділ майна задоволено частково. В рамках поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку торгової марки «Monday atelier», яка зареєстрована в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10 листопада 2015 року № НОМЕР_4 . В рамках поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку торгової марки «Monday atelier», яка зареєстрована в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10 листопада 2015 року № НОМЕР_4 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення обґрунтовано тим, що сторони перебували в усталених відносинах, що притаманні подружжю, спільно проживали, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, взаємодопомогою та підтримкою, виявляли подружні відносини перед третіми особами, при цьому ні позивач, ні відповідач в будь-якому зареєстрованому шлюбі не перебували, тому в період від серпня 2010 року до грудня 2019 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах.
Щодо позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за квартиру суд встановив, що набуття відповідачем квартири АДРЕСА_2 відбулося за рахунок боргових зобовязань ОСОБА_7 та коштів безпосередньо сплачених відповідачем на момент набуття квартири. Особисто ОСОБА_2 укладено у квартиру грошові кошти в сумі 252 277, 20 грн, що становить 82,25 % від ціни продажу вказаної квартири.
З огляду викладене та на суму особистих коштів, внесених відповідачем у придбання квартири АДРЕСА_2 , його внесок складає 18,34 % від вартості придбання квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим частка кожної зі сторін у новій квартирі складає: 100 % - 18,34 % = 81,66 %; 81,66 % / 2 = 40,83 %.
На підставі наведеного, суд зробив висновок, що розмір частки відповідача ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , становить: 40,83 % + 18,34 % = 59,17 %, у зв`язку з чим зустрічні позовні вимоги в частині визнання за ним частки у праві власності на вказану квартиру у розмірі 57,19 % підлягають задоволенню, а за позивачкою ОСОБА_1 слід визнати право власності на 40,83 % вказаної квартири.
Суд відхилив доводи ОСОБА_1 щодо взяття в борг коштів на придбання квартири, оскільки досліджені в судовому засіданні показання свідків та письмові докази не узгоджуються між собою, матеріали справи не містять доказів на підтвердження доходів ОСОБА_1 , за рахунок яких можна було б виконати зобов`язання по їх поверненню.
Додатково суд звернув увагу на те, що згідно договору відступлення прав вимоги від 22 травня 2018 року ОСОБА_1 зобов`язана була розрахуватися із ОСОБА_8 за право вимоги (спірну квартиру АДРЕСА_1 ) у безготівковій формі на погоджений сторонами поточний рахунок. Жодних доказів виконання саме у визначений сторонами договору спосіб розрахунку, матеріали справи не містять. Сторона відповідача неодноразово звертала увагу саме на ці обставини і стверджувала, що особисто позивач, таких коштів не мала і не передавала, що свідчить про недоведеність заявлених вимог.
Посилання сторони позивача на те, що квартиру АДРЕСА_2 , було відчужено відповідачем без згоди позивача спростовуються матеріалами справи та не підтверджені належними доказами, оскільки як було встановлено судом, інформація щодо ймовірного продажу зазначеної квартири була відома позивачу заздалегідь, зокрема, з моменту зняття з реєстрації за вказаною адресою спільних дітей сторін та в подальшому безпосередньо 21 травня 2018 року у день продажу, що підтверджується листуванням сторін у месенджері «Вайбер» та не було спростовано стороною позивача в ході розгляду справи.
Також додатково суд звернув увагу на те, що квартира АДРЕСА_2 була відчужена 21 травня 2018 року, а 22 травня 2018 року позивачем укладені зазначені вище договори на квартиру АДРЕСА_1 . За таких обставин, суд зробив висновок про те, що кошти від відчуження квартири АДРЕСА_2 були використані в інтересах сім`ї для покращення житлових умов. З урахуванням наведеного, не заслуговує уваги заява сторони відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, до вказаної частини позовних вимог, оскільки посилання сторони позивача не знайшли свого підтвердження.
Крім того, беручи до уваги, що автомобіль Hyndai Elantra та автомобіль Ford Ranger були відчужені відповідачем без згоди позивача в період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, а також фактично відсутність заперечень сторони відповідача щодо заявлених в цій частині позовних вимог (щодо визначеної вартості та відсутності згоди на їх відчуження), суд зробив висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації 1/2 частини вартості вказаних автомобілів, а саме 159 960 грн та 79 980 грн.
Разом з тим, позовні вимоги щодо стягнення компенсації 1/2 частини вартості автомобіля Toyota Highlander задоволенню не підлягають, оскільки як убачається з матеріалів справи вказаний автомобіль відчужено відповідачем 07 березня 2015 року, тобто, в період проживання сторін однією сім`єю. В процесі розгляду справи позивач вказувала, що відповідач купував та відчужував автомобілі. Після продажу чергового автомобіля, він придбавав інший і позивач не мала заперечень щодо таких дій. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що такі дії відповідача були вчинені в інтересах сім`ї.
Окрім цього, в ході розгляду справи встановлено, що за відповідачем ОСОБА_2 були зареєстровані три земельні ділянки. Але постановою Київського апеляційного суду від 18 травня 2023 року у справі № 363/2905/18 витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння земельні ділянки площею по 0,10 га кожна з кадастровими номерами 3221881600:31:130:0217 та 3221881600:31:130:0218. Та обставина, що зазначена вище постанова Київського апеляційного суду не реалізована і відомості про власність на такі земельні ділянки не включені до єдиного реєстру, не може сприйматися судом як підставу для поділу такого майна, оскільки вказана вище постанова, на момент розгляду справи набрала законної сили. Сторони не зверталися до суду із клопотанням про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду касаційної скарги Верховним Судом. Таким чином, судом встановлено, що фактично відповідач є власником лише земельної ділянки кадастровий № 3221881600:31:130:0220. Оскільки вказане нерухоме майно набуте відповідачем в період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, суд приходить до висновку про те, що воно є спільною сумісною власністю сторін та про наявність підстав для визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину зазначеної земельної ділянки.
Також судом встановлено, що в період проживання сторін однією сім`єю була набута торгова марка «Monday atelier», яка є їх спільною сумісною власністю, у звязку з чим підлягає шляхом визнання права власності на 1/2 частку торгової марки «Monday atelier» за кожною із сторін.
Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва міста Києва від 25 квітня 2024 року заяву представника позивача - адвоката Фадєєвої Н. І. про ухвалення додаткового рішення та заяву представника відповідача - адвоката Ілясова О. О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім`єю та поділ майна задоволено частково. Ухвалено додаткове рішення у цій справі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 634, 20 грн. У задоволенні іншої частини заяви відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 150 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 8 693 грн. У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.
Судове рішення обґрунтовано тим, що виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи, наявності доказів на підтвердження невідворотності таких витрат, а також фактичне задоволення зустрічних позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з позивача 
150 000 грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу та судовий збір у розмірі 8 693 грн.
Також, зважаючи на подане стороною позивача клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 50 000 грн та стягнути їх, а також судовий збір у розмірі 4634,20 грн., з відповідача на користь позивача.
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року апеляційні скарги адвоката Онищенка Т. О., який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року залишено без змін.
Судове рішення мотивоване тим, що сторони перебували в усталених відносинах, що притаманні подружжю, спільно проживали, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, взаємодопомогою та підтримкою, виявляли подружні відносини перед третіми особами, при цьому ні позивач, ні відповідач в будь-якому зареєстрованому шлюбі не перебували, суд дійшов вірного висновку про те, що в період від серпня 2010 року до грудня 2019 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Зазначений період, охоплює період набуття та відчуження спірного майна. Посилання сторони позивача на те, що у відповідача у 2020 році народилася дитина від іншої жінки не давало підстав стверджувати, що сторони не проживали однією сім`єю до грудня 2019 року.
Судом вірно встановлено, що набуття відповідачем квартири за адресою: АДРЕСА_4 , відбулося за рахунок боргових зобов`язань ОСОБА_7 та коштів, безпосередньо сплачених відповідачем на момент придбання квартири. Особисто ОСОБА_2 було вкладено у квартиру суму грошових коштів у розмірі 252 277,20 грн, що становить 82,25 % від ціни продажу вказаної квартири. Суд прийшов до вірного висновку, що розмір частки відповідача ОСОБА_2 у квартирі 59,17 %, у зв`язку з чим зустрічні позовні вимоги в частині визнання за ним частки у праві власності на вказану квартиру у розмірі 57,19 % підлягали до задоволення, а за позивачкою ОСОБА_1 слід визнати право власності на 40,83 % вказаної квартири. Наявні в матеріалах справи розписки, на які сторона позивача посилається як на докази отримання грошових коштів у позику для придбання спірної квартири суд вірно не прийняв до уваги, оскільки стороною не доведено причинно-наслідкового зв`язку між отриманням коштів та придбанням спірної квартири.
Щодо посилань сторони позивача на те, що квартиру АДРЕСА_2 , було відчужено відповідачем без згоди позивача, то суд вірно вважав, що вони спростовуються матеріалами справи та не підтверджені належними доказами, оскільки як було встановлено судом, інформація щодо ймовірного продажу зазначеної квартири була відома позивачу заздалегідь, зокрема, з моменту зняття з реєстрації за вказаною адресою спільних дітей сторін та в подальшому безпосередньо 21 травня 2018 року у день продажу, що підтверджується листуванням сторін у месенджері «Вайбер» та не було спростовано стороною позивача в ході розгляду справи.
Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що автомобілі Hyndai Elantra та Ford Ranger були відчужені відповідачем без згоди позивача в період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації 1/2 частини вартості вказаних автомобілів, а саме - 159 960 грн та 79 980 грн.
Судом вірно встановлено, що фактично відповідач є власником лише земельної ділянки кадастровий №3221881600:31:130:0220 площею 0,0943 га, що знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська, яка набута відповідачем в період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, тому суд прийшов до вірного висновку про те, що вона є спільною сумісною власністю сторін та про наявність підстав для визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину зазначеної земельної ділянки.
Також оскільки торгова марка «Monday atelier» набута сторонами в період фактичних шлюбних відносин та є їх спільною сумісною власністю, то суд вірно вважав за можливе в рамках поділу спільного сумісного майна визнати право власності на 1/2 частку торгової марки «Monday atelier» за кожною із сторін.
Отже, рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні. Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року апеляційні скарги адвоката Онищенка Т. О., який діє в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Ілясова О. О., який діє в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення. Додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року залишено без змін.
Апеляційний суд зазначив, що позовні вимоги були задоволені частково, тому судові витрати повинні розподілятися пропорційно до задоволених позовних вимог. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи, наявності доказів на підтвердження невідворотності таких витрат, а також фактичне задоволення зустрічних позовних вимог, суд вірно вважав за можливе стягнути з позивача 150 000 грн.
Щодо підстав для задоволення доповнення до заяви про ухвалення додаткового рішення щодо визнання за відповідачем 59,17 % права власності на спірну квартиру, то вони до задоволення не підлягали, оскільки за результатами розгляду справи судом було ухвалено рішення про поділ спільного майна, що свідчить про розгляд усіх заявлених сторонами вимог.
Також судом встановлено, що стороною позивача при зверненні до суду з позовом не було надано попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат. З урахуванням вищенаведеного положення процесуального закону, суд вірно вважав, що частина 2 статті 134 ЦПК України наділяє суд дискреційними повноваженнями щодо можливості відмови у відшкодуванні судових витрат. Матеріали справи містять докази того, що представник позивача виконував свої зобов`язання на підставі наданого суду ордеру, який підтверджував його повноваження. До закінчення розгляду справи по суті звертався до суду із клопотанням про стягнення витрат на правничу допомогу та надавав свій розрахунок таких витрат. Суд вірно вважав, що саме по собі не подання попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат з першою заявою по суті, не є безумовною підставою для відмови у їх відшкодування за підтвердження обставин, що правничі послуги надавалися. Наданий представником позивача акт наданих послуг не містить інформації про час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт. Крім того, позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково, тому розмір витрат на правничу допомогу, повинен розраховуватися з урахуванням вказаної обставини та неподання попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат (окрім судового збору).Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи, наявності доказів на підтвердження невідворотності таких витрат, зважаючи на подане стороною позивача клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, суд вірно вважав за можливе зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 50 000 грн.
Доводи апеляційних скарг про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, через представника Селівакіна І. О., у якій просила скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди не надали оцінки договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 квітня 2014 року (реєстровий № 985). Внаслідок недослідження пункту 4 вказаного договору, суди не звернули увагу на те, що права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, на підставі яких було звернуто стягнення на квартиру-2, були придбані ОСОБА_2 під час проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Право вимоги було набуто за відплатними договорами купівлі-продажу за кошти, що були спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відтак, право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки входить до спільної сумісної власності позивача та відповідача. За таких обставин, і квартира АДРЕСА_6 , після звернення на неї стягнення, і кошти від її продажу, входять до спільної сумісної власності. Отже, висновок судів про вкладення ОСОБА_2 коштів, що є його особистою приватною власністю, у нібито спільне з ОСОБА_1 придбання квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_7 та рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на 59,17 % квартири-1 є помилковими та таким, що суперечить висновкам щодо застосування норм статті 60 СК України, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (щодо входження до спільної сумісної власності усього набутого під час проживання однією сім`єю майна);
суди неправильно застосували частину першу статті 25, частину 1 статті 74 СК України без урахування висновку щодо застосування цих норм права, викладених у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4569/18.Вже з 2017 року ОСОБА_2 проживав однією сім`єю з іншою жінкою, з якою в 2020 році в нього народилася дитина;
суди не дослідили зібрані у справі докази, зокрема переписку сторін у месенджері Viber (достовірність якої не заперечується сторонами), зі змісту якої прямо вбачається, що сторони перестали спільно проживати однією сім`єю з грудня 2017 року;
суди встановили обставини на підставі недопустимих доказів, зокрема платіжних та інших документів на підтвердження нібито здійснення ОСОБА_2 витрат на оплату ремонту квартири ОСОБА_1 , в той час як жоден із цих платіжних та інших документів не дозволяє встановити ані ім`я замовника, ані особу, що здійснила оплату, ані адресу, на яку мала здійснюватися доставка придбаних товарів для ремонту; крім того, один із договорів підряду було «укладено» відповідачем з неіснуючою юридичною особою, яка ніколи не реєструвалася;
суди допустили істотне порушення норм процесуального права (стаття 49 ЦПК України), що полягало у прийнятті до розгляду та подальшому розгляді по суті нових позовних вимог ОСОБА_2 у межах цієї справи, які були заявлені у заяві про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом, якою одночасно було змінено предмет та підстави зустрічного позову.
Аналіз змісту касаційної скарги ОСОБА_1 свідчить про те, що судові рішення оскаржуються лише в частині періоду спільного проживання без реєстрації шлюбу, поділу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 та стягнення компенсації за квартиру АДРЕСА_2 , тому в іншій частині судові рішення не переглядаються.
У жовтні 2024 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_4 , у якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року повністю, скасувати додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року в частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у стягненні з ОСОБА_2 судового збору в розмірі 4 634,20 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 50 000 грн. Змінити додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правову (правничу) допомогу зі 150 000 грн на 177 000 грн. Іншу частину рішення залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
за умови відсутності заперечень позивача проти розподілу витрат, враховуючи всі аспекти та складність справи, наявності доказів на підтвердження реальності та невідворотності таких витрат, а також фактичне повне задоволення зустрічних позовних вимог, суд не зазначив, які ще витрати скаржника на правову допомогу не підлягають відшкодуванню, та безпідставно зменшив розмір витрат що підлягають відшкодуванню на 27 000 грн;
скаржник вважає, що додаткова угода №1 від 14 травня 2022 року, про продовження дії договору про надання правової допомоги, подана до суду 11 квітня 2024 року, тобто через два місяці після прийняття рішення по суті справи в порушення процесуальних строків на подання доказів, без відповідного обґрунтування неможливості його своєчасного подання, безпідставно прийнята судом до розгляду та врахована при прийнятті оскаржуваного додаткового рішення;
розмір витрат на правничу допомогу у сумі 150 000 грн є не обґрунтованим та не пропорційним до обсягу задоволених судом вимог позивача, з урахуванням того, що предметом спору є житло скаржника, а поведінка позивача під час розгляду справи призводила до затягування розгляду справи, зокрема через безпідставне завищення позивачем позовних вимог, безпідставне заперечення позивачем обставин сумісного проживання на період придбання спірного майна та участі скаржника у його придбанні;
при постановленні оскаржуваного додаткового рішення мало місце неправильне застосування норм процесуального права, а саме прийняття до розгляду доказів поданих стороною позивача поза межами строків встановлених ЦПК України, призвело до неправильного установлення судом обставин, які мають значення для справи, відповідно невірного вирішення справи, що призвело до порушення прав скаржника;
судом не вірно розрахована пропорція по сплаті судового збору. Задоволення судом вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 50 000 грн, у відповідності до пропорційно задоволених вимог є безпідставним, та таким що не ґрунтується на фактичних обставинах справи.
Аналіз доводів касаційної скарги ОСОБА_2 свідчить, що судові рішення оскаржуються лише в частині стягнення з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 50 000 грн, судового збору у розмірі 4 634,20 грн, а також стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 150 000 грн. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У листопаді 2024 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_4 , в якому просив залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а судові рішення без змін.
Відзив обґрунтований тим, що:
судом першої інстанції були дослідженні зібрані в справі докази та надана вірна правова оцінка договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Висновок позивача про те, що рішення про визнання за відповідачем права власності на 59,17 % квартири АДРЕСА_8 є помилковим та таким, що суперечать висновкам щодо застосування норм статті 60 СК України, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (щодо входження до спільної сумісної власності усього набутого під час проживання однією сім`єю майна), не відповідає фактичним обставинам справи, та не підтверджується доказово. В діях судів та ухвалених рішеннях відсутні порушення норм процесуального права, тож судами при прийняті рішень правомірно застосовані норми права, а позивач фактично виразив свою незгоду з висновками суду. У позивача відсутні підстави касаційного оскарження за недоведеністю підстав передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України;
твердження позивача про те, що відповідач на підтвердження обставин проживання сторін з серпня 2010 року по грудень 2019 року послався лише на факт його реєстрації у квартирі АДРЕСА_8 та надав суду фотографії спільного проведення часу сторонами під час свят у 2018 році, а також відпочинку у 2019 році не відповідає дійсності та матеріалам справи;
твердження позивача, що судами встановлені обставини проживання відповідача з іншою жінкою за час проживання позивача та відповідача однією сім`єю (з грудня 2017 по грудень 2019 року) не відповідає дійсності і матеріалам справи. Ані судом в рішенні, ані в постанові апеляційного суду обставина проживання відповідачем з іншою жінкою за час проживання позивача та відповідача однією сім`єю не встановлювалася. Обставина проживання відповідача з іншою жінкою з 2017 року позивачем не доводилася, докази та обґрунтування зазначеної обставини позивачем не подавалися, в матеріалах справи не містяться;
суд всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив наявні у справі докази, висновки, викладені у рішенні суду, відповідають дійсним обставинам справи;
твердження позивача про порушення частини третьої статті 49 ЦПК України, що було допущене судами внаслідок неврахування висновку щодо застосування цієї норми права, що був викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2023 року № 603/761/19 (61-11063св23) безпідставне з огляду на те, що відповідачем не змінювався предмет та підстави позову.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано справу з суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження додаткового рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року відмовлено, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
У листопаді 2024 року справа № 756/9252/21 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яке подане представником ОСОБА_3 , про зупинення дії рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2025 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яке підписане представником ОСОБА_3 , про визнання необхідним надання додаткових пояснень та надання дозволу на їх подачу відмовлено. Клопотання ОСОБА_2 , яке подано представником ОСОБА_4 про залишення без розгляду додаткових пояснень ОСОБА_1 , які підписані представником Селівакіним І. О., задоволено. Додаткові пояснення ОСОБА_1 , які підписані представником Селівакіним І. О., залишено без розгляду. Клопотання ОСОБА_1 , яке підписане представником Селівакіним І. О., про залишення без розгляду клопотання ОСОБА_2 , яке подано представником ОСОБА_4 , в частині письмових пояснень задоволено. Письмові пояснення ОСОБА_2 , які подано представником Ілясовим О. О., залишено без розгляду, справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2026 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яке підписане представником Селівакіним І. О., про розгляд справи за участі належним чином повідомленого представника скаржника - адвоката Селівакіна І. О.відмовлено.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року щодо касаційної скарги ОСОБА_1 зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4569/18, від 27 листопада 2023 року у справі № 603/761/19, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року щодо касаційної скарги ОСОБА_2 зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 910/15621/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 910/12591/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 25 червня 2020 року у справі № 924/233/18, від 08 листопада 2023 року у справі № 524/2722/23, від 06 березня 2024 року у справі № 524/3856/22, від 10 січня 2024 року у справі № 501/1672/22, від 17 січня 2024 року у справі № 441/1159/21 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Сторони є батьками двох малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З серпня 2010 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом та вели спільне господарство. 
Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання особи діти сторін були зареєстровані за адресою реєстрації ОСОБА_2 - АДРЕСА_4 , зокрема, донька ОСОБА_5 в періоди з 08 грудня 2011 року по 27 грудня 2012 року, з 31 жовтня 2013 року по 10 квітня 2014 року, з 07 серпня 2014 року по 25 квітня 2018 року; донька ОСОБА_6 в періоди з 31 жовтня 2013 року по 10 квітня 2014 року, з 07 серпня 2014 року по 25 квітня 2018 року; відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований за вказаною адресою в період з 06 жовтня 2011 року по 31 травня 2018 року; позивач ОСОБА_1 була зареєстрована за вказаною адресою згідно даних паспорта в період з 05 вересня 2015 року по 25 липня 2018 року. Сторони разом з дітьми з 31 травня 2018 року зареєстровані за адресою АДРЕСА_5 .
Сторони неодноразово спільно відпочивали разом з дітьми, зокрема, в період з 29 липня 2017 року по 05 серпня 2017 року у Аланьї (Турція), в період з 24 вересня 2018 року по 01 жовтня 2018 року у Антальї (Турція), в період з 2015 по 2019 роки в літній період у пансіонаті «Вітрило» Херсонської області, востаннє в період з 31 липня 2019 року по 06 серпня 2019 року.
Згідно з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 20 грудня 
2019 року, 18 грудня 2019 року позивач вчинила дорожньо-транспортну пригоду керуючи автомобілем Hyndai Elantra, д. н. з. НОМЕР_5 , застрахованим та зареєстрованим на ім`я ОСОБА_2 .
За договором підряду на виготовлення і монтаж збірних конструкцій № 120618-40 від 12 червня 2018 року, укладеним з ПП ОСОБА_9 , відповідач ОСОБА_2 замовив та оплатив виготовлення збірних конструкцій з профільних систем «Steko S600», які були встановлені за адресою АДРЕСА_5 , виготовлення конструкцій становить 19 200 грн, монтаж конструкцій - 3050 грн. 
У відповідності до видаткових накладних «Будія» № 4476 від 31 липня 2018 року, № 6327 від 11 вересня 2018 року, відповідач замовляв доставку будівельних матеріалів за вищевказаною адресою.
Вказаний факт, а також прийняття відповідачем участі разом з дітьми 12 листопада 2019 року в події святкування дня народження позивача був прийнятий як доказ та досліджувався Київським апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги відповідача на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року, яким було визнано відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , та яке скасовано постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року. 
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_1 зареєстровано 22 липня 2009 року, основний вид економічної діяльності - роздрібна торгівля одягом, підприємницьку діяльність припинено 26 жовтня 2010 року, повторно ФОП ОСОБА_1 зареєстровано 12 лютого 2018 року, основний вид економічної діяльності - виробництво іншого одягу й аксесуарів, відомості про припинення підприємницької діяльності відсутні.
Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку за 2018 рік, загальна сума доходу ФОП ОСОБА_1 за звітний рік становила 16 480 грн. 
У відповідності до податкової декларації платника єдиного податку за 2016 рік, загальна сума доходу ФОП ОСОБА_2 за звітний рік становила 480 690,70 грн, за 2017 рік - 530 998,92 грн, за 2018 рік - 789 796,10 грн. 
Згідно з договором купівлі-продажу квартири посвідченого 21 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н. В., ОСОБА_2 передав у власність, а ОСОБА_10 придбала трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_4 . За згодою сторін продажна вартість квартири становила 306 720 грн. Договір містить посилання на те, що відчужувана квартира належить ОСОБА_2 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 18 квітня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З.
Як убачається з договору безвідсоткової позики, укладеного 01 лютого 2006 року між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_7 , остання отримала в позику 170 000 доларів США, що станом на день укладення договору за офіційним курсом НБУ еквівалентно 858 500 грн, та зобов`язалася повернути не пізніше 30 листопада 2013 року.
Згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя укладеного 18 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , сторони домовилися про передачу ОСОБА_2 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . В подальшому 28 жовтня 2021 року сторони уклали договір № 1 про внесення змін до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 квітня 2014 року за умовами якого сторони домовились, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель задовольняє всі свої вимоги в повному обсязі, що становить 99 698,03 дол. США.
Особисто ОСОБА_2 вкладено у квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , суму грошових коштів у розмірі 252 277,20 грн, що становить 82,25 % від ціни продажу вказаної квартири.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №256627541 від 14 травня 2021 року убачається, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 116, укладеного 11 травня 2016 року між ТОВ «ФК «Промінвест» та ОСОБА_8 , договору про відступлення права вимоги (цесії) укладеного 22 травня 2018 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , договору уступки майнових прав на нерухомість, укладеного 22 травня 2018 року між ТОВ «ФК «Промінвест» та ОСОБА_1 , додатків № 2, № 3, № 4, № 5, № 6, № 7 до договору № 116 від 11 травня 2016 року, акта приймання-передачі об`єкта інвестування, укладеного 22 травня 2018 року між ТОВ «Молодіжний житловий комплекс «Оболонь» та ОСОБА_1 , акта виконання взаємних зобов`язань, укладеного 22 травня 2018 року між ТОВ «ФК «Промінвест» та ОСОБА_1 .
Згідно з договором про відступлення права вимоги (цесії), укладеного 22 травня 2018 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , остання набула права вимоги від управителя належного виконання зобов`язань за договором про участь у Фонді фінансування будівництва №116 укладеним 11 травня 2016 року між ТОВ «ФК «Промінвест» та ОСОБА_8 щодо квартири АДРЕСА_9 . Договір містить посилання на те, що відступлення права вимоги здійснюється сторонами за 1 375 500 грн.
У відповідності до укладеного 22 травня 2018 року між ТОВ «ФК «Промінвест» та ОСОБА_1 договору уступки майнових прав на нерухомість, ТОВ «ФК «Промінвест» зобов`язався передати, а ОСОБА_1 прийняти оплачене нею відповідно до умов договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 116 від 11 травня 2016 року приміщення № 40 за адресою АДРЕСА_10 .
Згідно з актом № 116 приймання-передачі об`єкта інвестування укладеного 22 травня 2018 року між ТОВ «Молодіжний житловий комплекс «Оболонь» та ОСОБА_1 , остання прийняла об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 .
За договором відступлення прав вимоги від 22 травня 2018 року (пункт 6) ОСОБА_1 зобов`язана була розрахуватися з ОСОБА_8 за право вимоги (спірну квартиру АДРЕСА_1 ) у безготівковій формі на погоджений сторонами поточний рахунок.
В період спільного проживання сторін однією сім`єю за ОСОБА_2 були зареєстровані наступні транспортні засоби: 19 липня 2012 року - автомобіль Toyota Highlander, 2012 року випуску, № куз. НОМЕР_1 , відчужений 02 квітня 2021 року; автомобіль Hyndai Elantra, 2008 року випуску, № куз. НОМЕР_2 ,відчужений 07 березня 2015 року; автомобіль Ford Ranger, 2010 року випуску, № куз. НОМЕР_3 , відчужений 18 вересня 2020 року. 
За ОСОБА_2 зареєстровані права на земельні ділянки: земельна ділянка кадастровий №3221881600:31:130:0220, знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська; земельна ділянка кадастровий №3221881600:31:130:0217, знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська; земельна ділянка кадастровий №3221881600:31:130:0218, знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 травня 2023 року у справі № 363/2905/18 витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння земельні ділянки площею по 0,10 га кожна з кадастровими № 3221881600:31:130:0217 та № 3221881600:31:130:0218.
Торгова марка «Monday atelier» зареєстрована в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10 листопада 2015 року № НОМЕР_4 .
Заява про реєстрацію знака товарів та послуг в Україні подавалася 08 вересня 2014 року ОСОБА_1 (адресою для листування вказано: АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 ), оплату за подання заявки згідно платіжного доручення № 103 від 05 вересня 2014 року здійснено від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_11 з рахунку ФОП ОСОБА_2 . 
Позиція Верховного Суду
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року в частині позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 та стягнення компенсації за квартиру АДРЕСА_2 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (див. пункти 41, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).
Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта статті 368 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).
У частині шостій статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте ним, нею за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Згідно з частиною сьомою статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
Нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19)).
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається:
у червні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась з позовом, який змінила в ході розгляду справи, до ОСОБА_2 , у якому просила, зокрема, визнати факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_2 та наявності фактичних шлюбних відносин за період з серпня 2010 року по листопад 2017 року; визнати за позивачем право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини ринкової вартості, зокрема, квартири АДРЕСА_2 - 4 100 000 грн;
ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, у якому просив, зокрема, визнати факт проживання сторін однією сім`єю та наявності шлюбних відносин в період від серпня 2010 року до грудня 2019 року та здійснити поділ квартири за адресою АДРЕСА_5 , шляхом визнання за ним частки у праві власності на вказану квартиру у розмірі 57,19 %; 
задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що так як сторони перебували в усталених відносинах, що притаманні подружжю, спільно проживали, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, взаємодопомогою та підтримкою, виявляли подружні відносини перед третіми особами, при цьому ні позивач, ні відповідач в будь-якому зареєстрованому шлюбі не перебували, суд дійшов висновку про те, що в період від серпня 2010 року до грудня 2019 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Набуття відповідачем квартири за адресою: АДРЕСА_4 , відбулося за рахунок боргових зобов`язань ОСОБА_7 та коштів, безпосередньо сплачених відповідачем на момент придбання квартири. Особисто ОСОБА_2 було вкладено у квартиру суму грошових коштів у розмірі 252 277,20 грн, що становить 82,25 % від ціни продажу вказаної квартири. З огляду на суму особистих коштів, внесених відповідачем у придбання квартири АДРЕСА_2 , його внесок складає 18,34% від вартості придбання квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим частка кожної зі сторін у новій квартирі складає: 100 % - 18,34 % = 81,66 %; 81,66 % / 2 = 40,83 %. На підставі наведеного, суд прийшов висновку, що розмір частки відповідача ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , становить: 40,83 % + 18,34 % = 59,17 %, у зв`язку з чим зустрічні позовні вимоги в частині визнання за ним частки у праві власності на вказану квартиру у розмірі 57,19% підлягали до задоволення, а за позивачкою ОСОБА_1 слід визнати право власності на 40,83 % вказаної квартири. Наявні в матеріалах справи розписки, на які сторона позивача посилається як на докази отримання грошових коштів у позику для придбання спірної квартири суд вірно не взяв до уваги, оскільки стороною не доведено причинно-наслідкового зв`язку між отриманням коштів та придбанням спірної квартири. Щодо посилань сторони позивача на те, що квартиру АДРЕСА_2 , було відчужено відповідачем без згоди позивача, то суд вірно вважав, що вони спростовуються матеріалами справи та не підтверджені належними доказами, оскільки як було встановлено судом, інформація щодо ймовірного продажу зазначеної квартири була відома позивачу заздалегідь, зокрема, з моменту зняття з реєстрації за вказаною адресою спільних дітей сторін та в подальшому безпосередньо 21 травня 2018 року у день продажу, що підтверджується листуванням сторін у месенджері «Вайбер» та не було спростовано стороною позивача в ході розгляду справи;
в той же час суди не звернули уваги, що в матеріалах справи міститься договір безвідсоткової позики від 01 лютого 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , зміст якого не містить посилання на забезпечення його виконання шляхом передачі майна в іпотеку (т. 4 а. с. 95), договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 квітня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , за яким майно, право власності на яке передається за цим договором іпотекодержателю, є предметом договору іпотеки № РСL-301/321/2005, посвідченого 25 листопада 2005 року , право вимоги за яким відступлено згідно з договором про відступлення права вимоги, посвідченого 10 грудня 2020 року та договору відступлення права вимоги, посвідченого 02 серпня 2013 року. Цей іпотечний договір укладено в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № МL-301/321/2005, укладеним 25 листопада 2005 року, право вимоги за яким належить іпотекодержателю на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного 10 грудня 2010 року та договору про відступлення права вимоги за кредитним договором № МL-301/321/2005 від 25 листопада 2005 року, укладеного 02 серпня 2013 року (т. 4 а. с. 96-97);
отже, суди належним чином не з`ясували, за які кошти були придбані спірні квартири, та, відповідно, чи були вони спільною сумісною власністю сторін, чи належали їм на праві особистої власності, тому зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації за квартиру АДРЕСА_2 та поділ квартири АДРЕСА_1 у нерівних частках;
крім того, суди не врахували, що вимога про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу є вимогою, яка не забезпечує ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), а є лише підставою для вирішення такої справи. Метою сторін є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу (проживання однією сім`єю). Тому позовна вимога про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є належним способом захисту прав сторін на такий поділ;
тому судові рішення в частині задоволення позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу слід скасувати, в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити, в частині поділу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 та стягнення компенсації за квартиру АДРЕСА_2 скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17 (361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового скасування судових рішень у цій справі, тому додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року щодо його перегляду також слід скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , дають підстави для висновку, що:
судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, 
тому судові рішення в частині позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу слід скасувати, в її задоволенні відмовити,
судові рішення в частині позовних вимогпро поділ квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 та стягнення компенсації за квартиру 
АДРЕСА_2 скасувати, а справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції;
додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року щодо його перегляду скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 396, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року в частині позовних вимог про визнання факту проживання однією сім`єю та наявності фактичних шлюбних відносин скасувати.
В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту проживання однією сім`єю та наявності фактичних шлюбних відносин за період з серпня 2010 року по листопад 2017 року та зустрічної позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім`єю та наявності фактичних шлюбних відносин відмовити.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року в частині позовних вимог про поділ квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 та стягнення компенсації за квартиру АДРЕСА_2 скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року щодо його перегляду скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту ухвалення постанови касаційного суду рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року в скасованих частинах та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року щодо його перегляду втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко