ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/3277/26	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шевякова І.С. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 листопада 2017 року по 18 липня 2022 року у сумі 331 578,49 грн., за період з 19 липня 2022 року по 25 лютого 2026 року у сумі 76 312,16 грн., а всього 407 890,65 грн. (чотириста сім тисяч вісімсот дев`яносто грн 65 коп.).
Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Полтавській області (далі - відповідач, ГУ ДСНС в Полтавській області) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою від 27.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Аргументи учасників справи
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що проходив службу в Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області до 14.11.2017. На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі №440/11916/25 відповідач здійснив нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 14.11.2017. Кошти в сумі 113 239,33 грн надійшли на рахунок позивача 25.02.2026, про що свідчить платіжна інструкція № 472 від 24 лютого 2026 року. При цьому, відповідачем протиправно, на переконання позивача, не здійснено нарахування та не виплачено середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними, оскільки, на думку відповідача, на осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту не поширюються положення Кодексу законів про працю України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, адже проходження служби цивільного захисту є публічною службою, яка регулюється спеціальним законодавством, зокрема Кодексом цивільного захисту України, Положенням №593 та Інструкцією №623.
Відповідач вказував, що рішення про перерахунок розміру грошового забезпечення приймається Кабінетом Міністрів України, а станом на момент звільнення позивача з ним був проведений повний розрахунок та будь-яких претензій щодо невиплачених сум він не мав. Також відповідач зазначив, що постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 у справі №440/13916/25, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026, ГУ ДСНС у Полтавській області було зобов`язано перерахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення з урахуванням оновленого розміру посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та інших виплат за періоди з 01.12.2015 по 14.11.2017 і з 14.11.2017 по 20.05.2024, з яких згодом позивачу були нараховані та виплачені відповідні суми. 
Крім того, відповідач посилався на різне правове регулювання спірних періодів затримки розрахунку при звільненні. Зокрема, зазначав, що період з 14.11.2017 по 18.07.2022 регулюється попередньою редакцією статті 117 КЗпП України, однак відповідач просив застосувати принципи розумності та співмірності й зменшити розмір можливого відшкодування до 12,5% від розрахованої суми. Щодо періоду з 19.07.2022 по 25.02.2026 відповідач вказував на чинну редакцію статті 117 КЗпП України, яка обмежує виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями, та також просив суд, у разі незгоди з його запереченнями, зменшити розмір відшкодування за критеріями розумності і співмірності.
За відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи у відкритому судовому засіданні чи за правилами загального позовного провадження, зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та повідомлених обставин, суд розглянув справу у порядку письмового провадження.

Обставини справи, встановлені судом
З матеріалів справи встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 у справі №440/11916/25, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області було задоволено частково, зокрема зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення, у тому числі одноразових додаткових видів грошового забезпечення, за час звільнення, за період з 01.12.2015 по 14.11.2017 із застосуванням січня 2008 року як базового місяця, з урахуванням раніше виплачених сум та одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44. 
На виконання зазначеного судового рішення Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області здійснено перерахунок грошового забезпечення позивача та нараховано йому 113 239,33 грн, з яких утримано військовий збір у сумі 5 959,97 грн та податок з доходів фізичних осіб у сумі 21 455,88 грн, які були перераховані до бюджету відповідними платіжними інструкціями. Виплату коштів на рахунок позивача здійснено 25.02.2026, що підтверджується платіжною інструкцією №472 від 24.02.2026. 
Згідно з наказом Головного управління ДСНС України у Полтавській області від 17.10.2017 №107 ОСОБА_1 , інспектора Кременчуцького міськрайонного відділу, звільнено зі служби цивільного захисту з 14.11.2017 за пунктом 176 підпунктом 4, пунктом 173 підпунктом 3 Положення №593. Станом на момент звільнення позивача 14.11.2017 відповідачем було проведено розрахунок та виплачено належні йому суми грошового забезпечення, однак після ухвалення судового рішення у справі №440/11916/25 відповідачем додатково здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. 
Відповідно до довідки Головного управління ДСНС України у Полтавській області від 19.02.2026 №73/10 позивачу при звільненні зі служби цивільного захисту було нараховано до виплати грошове забезпечення у розмірі 128 690,30 грн. На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 у справі №440/11916/25 відповідачем додатково нараховано позивачу грошове забезпечення у загальній сумі 113 239,33 грн. Отже, загальний розмір виплат, належних позивачу при звільненні зі служби цивільного захисту, становить 241 929,63 грн. 

Норми права, які підлягають застосуванню
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно з Положенням про Державну службу України з надзвичайних ситуацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 №1052, Державна служба України з надзвичайних ситуацій є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій, пожежної та техногенної безпеки, рятувальної справи та діяльності аварійно-рятувальних служб.
Правовідносини щодо проходження служби цивільного захисту врегульовані Кодексом цивільного захисту України.
Відповідно до частини першої статті 99 Кодексу цивільного захисту України до персоналу органів управління та сил цивільного захисту належать особи рядового і начальницького складу, які проходять службу цивільного захисту за контрактом.
Згідно з частиною першою статті 101 Кодексу цивільного захисту України служба цивільного захисту є державною службою особливого характеру.
Відповідно до статті 125 Кодексу цивільного захисту України держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту. Порядок та умови грошового забезпечення встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Пунктами 3, 4 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 №593, визначено, що особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту є громадяни, які добровільно прийняті на службу цивільного захисту за контрактом та яким присвоєно спеціальні звання. Особи рядового і начальницького складу належать до персоналу ДСНС.
Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 №623, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16.08.2018 за №936/32388, затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту.
Відповідно до пунктів 1-3 розділу І Інструкції №623 ця Інструкція визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту. Грошове забезпечення залежить від посади, спеціального звання, тривалості та умов служби, а також складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції №623 встановлено, що при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом поділу суми грошового забезпечення на кількість календарних днів у відповідному місяці.
Відповідно до пункту 10 розділу І Інструкції №623 виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється щомісячно.
Пунктом 12 розділу І Інструкції №623 передбачено, що грошове забезпечення, виплачене за правилами та нормами, що діяли на момент виплати, поверненню не підлягає.
Згідно з пунктом 13 розділу І Інструкції №623 грошове забезпечення, що належить особам рядового і начальницького складу і своєчасно їм не виплачено або виплачено в меншому розмірі, виплачується за весь період, упродовж якого особи мали право на нього.
Пунктом 14 розділу І Інструкції №623 визначено, що індексація грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу здійснюється у порядку та розмірах, установлених законодавством України.
Відповідно до пункту 1 розділу XXVII Інструкції №623 особам рядового і начальницького складу, звільненим зі служби цивільного захисту, виплата грошового забезпечення проводиться до дня здавання справ включно.
Пунктами 3, 4 розділу XXVII Інструкції №623 визначено порядок виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки.
Пунктом 7 розділу XXVII Інструкції №623 встановлено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до пункту 1 розділу XXXI Інструкції №623 при звільненні осіб рядового і начальницького складу фінансовий підрозділ зобов`язаний забезпечити їх усіма належними видами грошового забезпечення і про виплачені суми зробити відповідні записи у грошовому атестаті.
Оскільки спеціальним законодавством не врегульовано питання відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.
Відповідно до статей 1, 3, 4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності.
Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати працівник повинен бути повідомлений про загальну суму виплат, підстави відрахувань та суму, що належить до виплати.
Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно у строки, визначені законодавством.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи чи організації, проводиться в день звільнення.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, підприємство, установа чи організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Висновки щодо правозастосування
Наказом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області позивача звільнено зі служби цивільного захисту 14.11.2017. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 у справі №440/11916/25, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026, зобов`язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 14.11.2017 із застосуванням січня 2008 року як базового місяця. 
На виконання зазначеного судового рішення відповідачем здійснено перерахунок та 25.02.2026 перераховано на рахунок позивача грошові кошти у сумі 113 239,33 грн, з яких сплачено військовий збір та податок з доходів фізичних осіб. 
Таким чином, на день звільнення позивача зі служби цивільного захисту відповідачем не було проведено з ним остаточного розрахунку в повному обсязі, оскільки індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 14.11.2017, право на яку встановлено судовим рішенням, була фактично нарахована та виплачена лише 25.02.2026.
За змістом частини першої статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до приписів статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
А за змістом статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-ІХ), яким, зокрема викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-ІХ, яка була чинною на час виплати позивачу) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.
Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення статті 117 КЗпП України, згідно із якою на відповідача покладається обов`язок виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.
Оскільки відповідач не провів з позивачем на день його звільнення зі служби цивільного захисту 14.11.2017 остаточного розрахунку у повному обсязі, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 14.11.2017, право на отримання якої підтверджене рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 у справі №440/11916/25, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026, та фактично виплаченою лише 25.02.2026, позивач відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок випалити позивачу середнє грошове забезпечення, а також алгоритму розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за цей період, суд зазначає таке.
Затримка остаточного розрахунку при звільненні у цій справі виникла у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 14.11.2017 на день його звільнення зі служби цивільного захисту 14.11.2017.
На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 у справі №440/11916/25, залишеного без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026, відповідач 25.02.2026 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 113239,33 грн.
Отже, період затримки остаточного розрахунку при звільненні становить період з 15.11.2017 - першого дня після звільнення позивача зі служби цивільного захисту - по 24.02.2026 включно, тобто до дня, що передував проведенню остаточного розрахунку.
Період затримки кінцевого розрахунку по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто, без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосуватися принцип співмірності та, суд, відповідно, може зменшити таку виплату.
Період з 19.07.2022 по 24.02.2026 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.
Щодо такого обмеження також застосовується оцінка пропорційності сум, що були виплачені зі затримкою сумам, що заявлені до стягнення - згідно правових висновків Верховного суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, де ВП ВС вказала, що шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Тож у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, з урахуванням висновків Верховного суду, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, продовжуючи застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Обраховуючи розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яке підлягає виплаті на користь позивача, суд бере до уваги наведені вище правові висновки Верховного Суду та зазначає таке.
З матеріалів справи встановлено, що грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням (вересень-жовтень 2017 року) становило 17 505,33 грн.
Згідно довідки №01-72/10 від 19.02.2026 року розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 за календарний день на момент звільнення становило 286,97 грн. 
При цьому відповідно до розрахунку індексації грошового забезпечення визначено, що за вересень-жовтень 2017 року позивачу нараховано по 3 896,78 грн ідексації, а тому розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням мав становити 25 298,89, а середньоденне грошове забезпечення 414,74 грн.
Період затримки розрахунку при звільненні з 15.11.2017 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ), який регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, становить 1707 календарних днів.
Відтак, сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні становить 707 961,18 грн (414,74 грн ? 1707 календарних днів).
Період за час затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 (з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ) по 19.01.2023 включно (шість місяців відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ) становить 185 календарних днів.
Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаний період, становить 76 726,90 грн (414,74 грн ? 185 календарних днів). 
Надаючи правову оцінку розміру середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2017 по 24.02.2026, суд звертає увагу на таке.
У порівнянні із розміром індексації грошового забезпечення, виплаченої позивачу на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 у справі №440/11916/25 у сумі 113 239,33 грн, визначену судом у цій справі суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2017 по 18.07.2022 у розмірі 707 961,18 грн не можна вважати співмірною, оскільки вона істотно перевищує розмір невиплачених при звільненні сум. 
Отож, суд дійшов переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив відповідач, і сумою середнього грошового забезпечення за час затримки цієї виплати, а тому вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити таку виплату.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Отже, положення Цивільного кодексу України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин, а у цьому випадку спорів щодо проходження і звільнення з публічної служби.
Згідно із пунктом шостим частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Хоча законодавство не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, у таких правовідносинах працівник має діяти добросовісно, утримуючись від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина друга статті 13 Цивільного кодексу України), та, не зловживаючи правом в інших формах (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).
Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена у часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.
У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 805/3167/18-а, від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18.
З огляду на очевидну неспівмірність суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2017 по 18.07.2022 зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, такий розрахунок.
Як було зазначено вище, сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за 15.11.2017-18.07.2022 становить 707 961,18 грн (414,74 грн ? 1707 календарних днів)
При звільненні позивача зі служби йому було виплачено 128 690,30 грн.
У цій справі загальний розмір належних нарахованих виплат позивачу на день звільнення складав 241 929,63 грн (128 690,30 грн + 113 239,33 грн): з яких 113 239,33 грн - сума, нарахована на виконання рішення суду у справі №440/11916/25. Вказана сума становить 46,81 % виплат, належних позивачу в день звільнення.
Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2017 по 18.07.2022 має бути виплачений позивачу у розмірі 331 396,63 грн (46,81% від 707 961,18 грн), з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Щодо суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за період з 19.07.2022 по 24.02.2026 суд зазначає наступне.
Визначена судом сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за період з 19.07.2022 по 19.01.2023, тобто не більше ніж за 6 місяців, становить 76 726,90 грн (414,74 грн середньоденний заробіток х 185 календарних днів).
Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 24.02.2026 має бути виплачений позивачу у розмірі 35 915,86 грн (46,81 % від 76 726,90 грн), з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Враховуючи вищевикладене, сума середнього заробітку, що підлягає до відшкодування становить 367 312,49 грн: з яких 331 396,63 грн (середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.11.2017 по 18.07.2022) + 35 915,86 грн (за період з 19.07.2022 по 24.02.2026).
Враховуючи вищевикладені висновки суду, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати позивачу відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення за період з 15.11.2017 по 24.02.2026 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення за період з 15.11.2017 по 24.02.2026 у розмірі 367 312,49 грн.
Зобов`язуючи відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач при поданні позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 3263,13 грн. З огляду на ухвалення рішення про задоволення позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3263,13 грн. 
Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 72-77, 90, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Полтавській області (вул. Решетилівська, 26/1, м. Полтава, Полтавська область, 36000, код ЄДРПОУ 38610079) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2017 по 24.02.2026.
Зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2017 по 24.02.2026 у розмірі 367 312,49 грн (триста шістдесят сім тисяч триста дванадцять гривень сорок дев`ять копійок).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3263,13 грн (три тисячі двісті шістдесят три гривні тринадцять копійок).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя	 	І.С. Шевяков