ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" червня 2026 р. Справа № 910/13168/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Корсака В.А. 
Євсікова О.О. 

без виклику сторін, 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Стеценка Олексія Олександровича 
на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026
у справі № 910/13168/25 (суддя Плотницька Н.Б.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Арчер Системс"
до Фізичної особи-підприємця Стеценка Олексія Олександровича 
про стягнення коштів, 
ВСТАНОВИВ: 
До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Арчер Системс" (далі - позивач; ТОВ "Арчер Системс"; Товариство) з вимогами до Фізичної особи-підприємця Стеценка Олексія Олександровича (надалі - відповідач; ФОП Стеценко О.О.; апелянт; скаржник) про стягнення 40 301 грн 21 коп. 
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та домовленостей між сторонами належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з поставки якісного товару, в зв`язку з чим позивачу завдано збитки в розмірі 40 301 грн 21 коп.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Стеценка Олексія Олександровича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Арчер Системс" вартість оплати за поставлені меблі у розмірі 28 490 (двадцять вісім тисяч чотириста дев`яносто) грн, вартість проведення лабораторних досліджень у розмірі 11 811 (одинадцять тисяч вісімсот одинадцять) грн 21 коп. та судовий збір в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн.
За висновками місцевого господарського суду, наявні результати досліджень підтверджують, що поставлений товар небезпечний та непридатний для використання за цільовим призначенням, має істотний недолік, порушує право позивача на безпечні умови праці, зриває звичний ритм діяльності та спричиняє майнові й немайнові втрати. Тому, враховуючи належне виконання позивачем умов договору щодо здійснення оплати товару, оскільки відповідачем не спростовано факту порушення взятого на себе зобов`язання поставити передбачений договором товар належної якості, обґрунтованими є позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 28 490 грн. Також суд І-ої інстанції зазначив, що позивачем належними та достатніми доказами доведено понесені ним витрати на проведення лабораторних досліджень по справі № 910/13168/25. Відтак, понесені Товариством з обмеженою відповідальністю "Арчер Системс" витрати на проведення лабораторних досліджень у розмірі 11 811 грн 21 коп. підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ФОП Стеценко О.О. звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києві від 15.01.2026 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Окремо скаржник просить зупинити провадження у справі № 910/13168/25 на підставі пункту 3 частини 1 статті 227 ГПК України до припинення перебування відповідача на військовій службі у складі Збройних Сил України.
Апеляційна скарга мотивована тим, що викладені в оскаржуваному рішенні висновки про наявність підстав для покладення відповідальності на відповідача є передчасними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Апелянт зазначає, що під час розгляду справи відповідачем було подано заяву про зупинення провадження у справі на підставі пункту 3 частини 1 статті 227 ГПК України у зв`язку з проходженням військової служби у складі Збройних Сил України. У поданій заяві відповідач зазначив, що перебуває на військовій службі під час дії воєнного стану та надав відповідні докази на підтвердження цієї обставини. Однак, як вважає скаржник, суд першої інстанції не постановив окремої процесуальної ухвали про задоволення або відмову в задоволенні цієї заяви.
Також відповідач вказує, що місцевим господарським судом неправильно встановлено обставини справи та зроблено помилковий висновок щодо наявності підстав для покладення на відповідача відповідальності за нібито поставку товару неналежної якості. Зокрема, суд 1-ої інстанції не врахував, що відповідач не є виробником товару, який став предметом спору в даній справі, та не здійснював його виготовлення. Фактично відповідач лише виконував роботи зі збирання окремих складових виробу, які були придбані в третіх осіб та передані для подальшого монтажу. Таким чином, відповідач не здійснював виробництво товару, не впливав на технологію його виготовлення, якість матеріалів чи комплектуючих, а відтак не може нести відповідальність за можливі недоліки товару, які виникли внаслідок його виробництва або постачання третіми особами. Водночас суд фактично ототожнив виконання відповідачем робіт зі збирання виробу з виробництвом товару, що є неправильним застосуванням норм матеріального права. При цьому, на думку апелянта, позивачем не було надано належних і допустимих доказів того, що саме дії відповідача під час виконання робіт зі збирання виробу призвели до виникнення недоліків товару.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2026, апеляційна скарга в справі № 910/13168/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Стеценка О.О. на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у справі № 910/13168/25. Справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.
Про перегляд справи в апеляційному порядку учасники справи повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у передбачений законом спосіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками від 01.04.2026 про доставку електронного документа до електронних кабінетів сторін.
До апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній просить відмовити в задоволенні клопотання Фізичної особи-підприємця Стеценка О.О. про зупинення провадження у справі № 910/13168/25 на підставі пункту 3 частини 1 статті 227 ГПК України до припинення перебування відповідача на військовій службі у складі Збройних Сил України. Апеляційну скаргу ФОП Стеценка О.О. на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у справі № 910/13168/25 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у справі № 910/13168/25 залишити без змін.
На переконання позивача, судом І-ої інстанції було повністю досліджено обставини виникнення договірних правовідносин між сторонами, факт погодження індивідуального замовлення меблів, факт їх виготовлення та поставки, а також належного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо оплати вартості товару. Вказані обставини підтверджуються видатковими накладними, рахунками на оплату та іншими письмовими доказами, наявними у матеріалах справи. Також всебічно досліджено питання належності та якості поставленого товару, зокрема за результатами лабораторних досліджень, проведених уповноваженою державною установою, які підтвердили перевищення гранично допустимих концентрацій формальдегіду та фенолу у поставлених меблях. Відповідачем, у свою чергу, не було надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував результати вказаних досліджень або підтверджував відповідність товару вимогам державних санітарних норм та стандартів безпечності. При цьому, як вважає Товариство, суд першої інстанції правильно виходив із того, що саме на відповідача як продавця та виробника товару покладається обов`язок поставити товар належної якості, який відповідає вимогам законодавства та є безпечним для використання.
За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу. 
Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до статті 269 частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, у грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Арчер Системс" (замовник) здійснило замовлення у Фізичної особа-підприємця Стеценко О.О. (виконавець) комплекту меблів для офісного приміщення. 
Між сторонами було узгоджено індивідуальний проект виготовлення корпусних меблів згідно замовлення № Н_011 від 30.10.2024, технічні характеристики та специфікацію меблів, які були виготовлені, визначено перелік конкретних виробів (у тому числі полиця висувна, панель для нагород (шпон горіх), напрямні Blum TANDEM), які відповідали індивідуальним вимогам позивача. 
Відповідно до погодженого проекту та в межах замовлення № Н_011, відповідач здійснив виготовлення меблів та поставив їх позивачу. 
04.04.2025 між сторонами підписано видаткову накладну № 00426 від 04.04.2025 на загальну суму 6 120 грн на поставку скла для дверцят (діамант на сріблі 4 мм) з урахуванням доставки та монтажних робіт (згідно рахунку на оплату № 01803/1 від 18.03.2025). 
Цього ж дня сторонами підписано видаткову накладну № 00427 від 04 квітня 2025 року на загальну суму 24 079 грн на поставку наступних виробів: полиця висувна, направляючі Blum TANDEM, навіс Blum, панель ЛДСП вільха, панель для нагород (шпон горіх), монтажні роботи (згідно рахунку на оплату товару № 0240225 від 24.02.2025 року). 
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що поставлені відповідачем меблі не відповідають вимогам ДСанПіНу 8.2.1-181-2012 "Полімерні та полімервмісні матеріали, вироби і конструкції, що застосовуються у будівництві та виробництві меблів. Гігієнічні вимоги", затверджені Наказом МОЗ України від 29.12.2012 № 1139, Наказом МОЗ України № 813 від 10.05.2024 "Про затвердження державних медико-санітарних нормативів допустимого вмісту хімічних і біологічних речовин в атмосферному повітрі населених місць", що підтверджується результатами лабораторних досліджень, проведених державною установою "Київський міський центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України", оформлених протоколами № 4 від 24.07.2025, №№ 5, 6, 7 та 8 від 18.09.2025, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача вартості оплати за поставлені меблі у розмірі 28 490 грн.
З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
За ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За ст. 181 ГК України (норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність на підставі Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» № 4196-IX від 09.01.2025, який 28.08.2025 введено в дію) встановлено загальний порядок укладання господарських договорів. Частина 1 зазначеної статті визначає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до норм статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
З огляду на зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, даний правочин за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу та укладений у спрощеній формі.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Нормами частини 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. 
Згідно з частиною 1 статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. 
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі домовленостей між сторонами позивач здійснив повну оплату за рахунками відповідача, а відповідач у свою чергу здійснив поставку позивачу офісних меблів, що підтверджується підписаними обома сторонами видатковими накладними № 00426 від 04.04.2025 та № 00427 від 04.04.2025. 
Поряд із цим, 04.08.2025 позивач звернувся до відповідача з вимогою № 12/1/25, відповідно до якої позивач зазначав, що поставлений товар є небезпечним для використання, не відповідає державним санітарним нормам та стандартам якості, що є підставою для розірвання договору купівлі-продажу відповідно до вимог статей 8, 9 Закону України "Про захист прав споживачів", повернення вартості оплати меблів у розмірі 28 490 грн та компенсації вартості проведення лабораторних та інструментальних досліджень у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення. Крім того, позивачем заявлялась вимога щодо усунення недоліків поставлених меблів в частині перевищення допустимого рівня формальдегіда зі збереженням кольору та загального вигляду меблів згідно погодженого між сторонами графіку та погодити графік вивозу меблів з метою проведення робіт з усунення недоліків та їх повернення (демонтаж, транспортування меблів за рахунок відповідача) у строк 14 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги.
Відповідь на вимогу відповідач не надав, повернення вартості оплати меблів у розмірі 28 490 грн не здійснив.
Зворотнього до суду не надано. 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
За ч.ч. 1, 4 статті 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам.
Відповідність товару вимогам законодавства підтверджується способом та в порядку, встановленими законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 674 ЦК України).
Правові наслідки передання товару неналежної якості визначені у статті 678 ЦК України, відповідно до частини 2 якої у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару.
Приписи частини 2 статті 678 ЦК України наділяють покупця правом відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми або вимагати заміни товару виключно у випадку істотного порушення вимог щодо якості товару.
Під істотним порушенням норми Цивільного кодексу України визначають наявність у товарі одного з наступних недоліків: 1) недоліків, які не можна усунути (невиправні недоліки); 2) недоліки, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу (недоліки, усувати які економічно невигідно); 3) недоліки, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення (повторювані недоліки).
Тобто, вимагати відшкодування вартості товару або його заміни покупець має право лише у випадку, якщо недоліки товару є істотними, тобто невиправними, економічно невигідними або повторювальними.
Як встановлено згідно матеріалів справи, позивачем замовлено у Державної установи "Київський міський Центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України" (код ЄДРПОУ 3851829) проведення лабораторного та інструментального дослідження зразка корпусних меблів (полички) з метою перевірки його відповідності вимогам ДСанПіН 8.2.1-181-2012 "Полімерні та полімервмісні матеріали, вироби і конструкції, що застосовуються у будівництві та виробництві меблів. Гігієнічні вимоги", затверджених Наказом МОЗ України від 29.12.2012 № 1139. 
Згідно з Протоколами вимірювань виробів із полімерних та інших матеріалів № 4 від 24.07.2025, № 5 від 18.09.2025, № 6 від 18.09.2025, № 7 від 18.09.2025 встановлено, що за фізико-хімічними показниками рівень формальдегіду та фенолу у зразках меблів перевищує ГДК 0,003 мг/м' в 2 - 9 разів, що не відповідає вимогам ДСанПіНу 8.2.1-181-2012 "Полімерні та полімервмісні матеріали, вироби і конструкції, що застосовуються у будівництві та виробництві меблів. Гігієнічні вимоги", затверджених Наказом МОЗ України від 29.12.2012 № 1139, Наказу МОЗ України № 813 від 10.05.2024 "Про затвердження державних медико-санітарних нормативів допустимого вмісту хімічних і біологічних речовин в атмосферному повітрі населених місць".
Результати проведених досліджень підтверджують, що меблі, виготовлені відповідачем, є небезпечними для життя та здоров`я людей, оскільки містять концентрації формальдегіду та фенолу, що в 2- 9 разів перевищують гранично допустимі норми. Використання таких меблів у житлових та робочих приміщеннях є небезпечним і створює реальну загрозу для споживачів.
Тобто, наявні результати досліджень підтверджують, що поставлений товар небезпечний та непридатний для використання за цільовим призначенням, має істотний недолік, порушує право позивача на безпечні умови праці, зриває звичний ритм діяльності та спричиняє майнові й немайнові втрати.
Таким чином, з огляду на доведення позивачем належними та допустимими, в силу ст.ст. 76, 77 ГПК України, доказами, поставки відповідачем товару неналежної якості, беручи до уваги, що відповідачем, в свою чергу, не спростовано факту порушення взятого на себе зобов`язання поставити передбачений договором товар належної якості, на переконання судової колегії вмотивованими є висновки суду попередньої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 28 490 грн.
При цьому, судовою колегією критично оцінюються доводи апелянта щодо помилковості висновку місцевого господарського суду щодо наявності підстав для покладення на відповідача відповідальності за поставку товару неналежної якості та, як наслідок, неправильності застосування норм матеріального права при вирішенні даного питання.
Крім того, позивачем у позові було заявлено до стягнення з Фізичної особи-підприємця Стеценка О.О. витрати на проведення лабораторних досліджень в сумі 11 811 грн 21 коп. 
Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів на проведення експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини 4 статті 127 ГПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
За пунктом 1 частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
До матеріалів справи долучено договори про надання послуг від 17.07.2025 № 569 та від 07.08.2025 № 613, акти прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 18.07.2025 № 1360 на суму 5 410 грн 90 коп., від 07.08.2025 № 1483 на суму 6 400 грн 31 коп., а також рахунки на оплату від 17.07.2025 № 1360 та від 07.08.2025 № 1483.
Згідно актів прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) сторони претензій одна до одної не мають. 
Тому, з урахуванням доведення позивачем належними та достатніми доказами понесення ним витрат на проведення лабораторних досліджень, заявлені Товариством з обмеженою відповідальністю "Арчер Системс" до стягнення витрати на проведення лабораторних досліджень у розмірі 11 811 грн 21 коп. підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.
Стосовно клопотання скаржника про зупинення провадження, колегія суддів зазначає таке.
На підтвердження аргументів, наведених в клопотанні про зупинення провадження відповідач долучив довідку від 14.10.2025 № 1564, згідно якої солдат Стеценко О.О. перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 . Довідка підписана командиром військової частини. Також до клопотання було додано військовий квиток де міститься запис, що відповідач обіймає посаду такелажника ВОС - 738936А у ВЧ НОМЕР_2 із зазначенням дати зарахування 12.11.2025 згідно Наказу № 244. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно усталеної практики Верховного Суду, для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 3 частиною 1 статтею 227 ГПК України, в матеріалах справи мають бути докази перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору в складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, а також того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан, зокрема, беруть участь у виконанні бойових завдань (постанови Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 757/5240/16-ц, від 29 серпня 2022 року у справі № 461/5209/19).
Так, належним письмовим доказом для зупинення провадження у зв`язку з перебуванням сторони у складі Збройних Сил України є наказ по особовому складу, виданий у порядку п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008. Інші докази (довідки, листи з військової частини) Верховний Суд визнає недостатніми для встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом (постанова Верховного Суду від 29 березня 2023 року в справі №756/3462/20).
Відповідно до пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо), оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Результат аналізу пункту 12 Положення дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.
Виходячи зі змісту пункту 3 частини 1 статті 227 ГПК України, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
У постанові Верховного Суду від 9 листопада 2022 року в справі № 753/19628/17 та в ухвалах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 757/5240/16-ц, від 29 серпня 2022 року в справі № 461/5209/19, від 17 січня 2023 року в справі № 501/1699/17, від 9 травня 2023 року у справі № 296/5671/21, у постанові від 25 квітня 2024 року в справі № 852/2а-1/24, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.03.2025 у справі № 904/4027/22) висловлено правову позицію, відповідно до якої підставою для зупинення провадження у справі є перебування сторони у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій.
Саме такий висновок також викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 серпня 2024 року у справі № 906/855/22.
Для вирішення питання про зупинення провадження недостатньо самого факту введення воєнного стану і формального перебування сторони у складі ЗСУ, оскільки не кожен структурний елемент в складі ЗСУ переведений на воєнний стан, тобто виконує бойові завдання у зоні бойових дій (постанови Верховного Суду від 27.02.2023 у справі № 380/7845/21, від 31.05.2023 у справі № 160/1543/21). 
У той же час, до клопотання про зупинення провадження у справі, поданого на стадії розгляду справи в суді 1-ої інстанції, відповідачем не долучено допустимих доказів на підтвердження того, що фізична особа - відповідач перебуває у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій.
На це, як вважає судова колегія, слушно звернув увагу й суд 1-ої інстанції.
Крім того, відповідних доказів не долучено скаржником і до апеляційної скарги.
Тому, за висновками судової колегії, відсутніми є підстави для зупинення провадження у справі.
За вказаного, колегією суддів відхиляються, як безпідставні, відповідні твердження апелянта щодо порушення місцевим господарським судом пункту 3 частини 1 статті 227 ГПК України.
Отже, на переконання колегії суддів, аргументи апелянта не знайшли свого підтвердження, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції через необґрунтованість у розумінні ст.ст. 74, 76, 80, 86, 269 ГПК України. Інші доводи скаржника, прийняті до уваги, однак вони не спростовують вищенаведені висновки про наявність підстав для відмови у задоволенні апеляційних скарг. Водночас, підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційних скарг - суд апеляційної інстанції в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України не встановив. 
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення. 
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За висновками колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що викладені в оскаржуваному рішенні висновки про наявність підстав для покладення відповідальності на відповідача є передчасними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у справі № 910/13168/25 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.
В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. 
При цьому, викладені у письмових поясненнях на апеляційну скаргу відповідача твердження позивача знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених скаржником в апеляційні скарзі доводів у цілому. 
Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (ФОП Стеценко О.О.).
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, - 

УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Стеценка Олексія Олександровича на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у справі № 910/13168/25 - залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у справі № 910/13168/25 - залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на фізичну особу-підприємця Стеценка Олексія Олександровича. 
4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 ГПК України. 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков