ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4217/26 Справа № 214/8093/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року м. Кривий Ріг 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів – Акуленка В.В., Остапенко В.О.
сторони:
позивач – Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Шемета Ігоря Олеговича на рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу від 22 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Чайкіним І.Б. в м. Кривому розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 грудня 2025 року, - 
ВСТАНОВИВ
У серпні 2025 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 96 984.28 грн та судового збору в розмірі 2422.40 грн. Мотивуючи свою заяву тим, що 25.12.2007 року АКБ «ТАС-КОМЕРЦБАНК», правонаступником якого є ВАТ «СВЕРБАНК» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 0309/1207/71-455 у відповідності до якого останньому надано 14 000 доларів США. Відповідно до виконавчого листа від 22.12.2014 року, виданого Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області на користь АТ «Альфа БАНК» було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 0309/1207/71-455 від 25.12.2007 року у розмірі 135 178.16 гривень. Загальними зборами акціонерів 12.08.2022 року АТ «АЛЬФА БАНК» перейменовано на АТ «СЕНС БАНК». У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду та умов договору у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка розрахована за ст. 625 ЦПК України станом на 23.02.2022 року становить 96 984.28 гривень, яка складається із суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 20 098, 96 гривень, сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 76 885.32 гривень, яку просять стягнути в судовому порядку. 
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 22 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто ОСОБА_1 на користь АТ «СЕНС БАНК» заборгованість в сумі 89274,27 гривень.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «СЕНС БАНК» судовий збір в сумі 2229 гривень 82 копійок. 
Рішення суду мотивоване тим, що звернення позивача з позовом про стягнення з відповідача нарахувань, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з невиконанням рішення суду є правомірним. Оцінивши наявні в справі докази, якими підтверджено порушення грошових зобов`язань відповідачів присуджених рішенням суду, з урахуванням позовної давності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Не погодившись з вказаним рішенням суду представником відповідача адвокатом Шеметом І.О. подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, представник просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що чинне законодавство не передбачає можливості нарахування індексу інфляції та 3 % на пеню та відсотки за кредитним договором, які було стягнуті з відповідача рішенням суду в праві 212/10685/14-ц. Суд мав задовольнити позов частково, стягнувши інфляційні втрати та 3 % річних нарахованих на суму основного боргу, яка складає 124357,37 грн., не 135178,16 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначив, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 25.05.2012 року між ПАТ “Сведбанк” та ПАТ “Дельта Банк” укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги. Згідно п. 2.1. цього Договору Продавець погоджується продати (відступити) Права вимоги та передати їх Покупцю, а Покупець цим погоджується купити Права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну купівельну ціну. Також, згідно цього Договору пава вимоги переходять від продавця до Покупця, та обов`язки Продавця передати Права Вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та покупцем Акту приймання-передачі Прав вимоги.
15.06.2012 року між ПАТ “Альфа Банк” та ПАТ “Дельта Банк” укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги. Згідно умов цього договору Продавець погоджується продати Права вимоги та передати їх Покупцю, а Покупець погоджується купити Права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну Купівельну ціну. Також, згідно умов цього Договору, Права вимоги переходять від продавця до покупця, та обов`язки передати Права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем Акту приймання-передачі Прав вимоги.
Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ПАТ “Альфа Банк” набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 25.12.2007 № 0309/1207/71-455 позичальником згідно якого є ОСОБА_1 .
Загальними зборами акціонерів 12.08.2022 року АТ «АЛЬФА БАНК» перейменовано на АТ «СЕНС БАНК».
З матеріалів справи вбачається, що 25.12.2007 року АКБ «ТАС-КОМЕРЦБАНК», правонаступником якого є ВАТ «СВЕДБАНК» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 0309/1207/71-455 у відповідності до якого останньому надано 14 000 доларів США на строк з 25.12.2007 року до 24.12.2027 включно, проценти за користування кредитом становлять 12.5% річних (а.с. 53-60 зворотній).
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.12.2014 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства “Альфа-Банк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства “Альфа-Банк” заборгованість за кредитним договором у сумі - 135 178,16 (сто тридцять п`ять тисяч сто сімдесят вісім гривень 16 копійок) гри., яка складається з: - заборгованості за кредитом - 124 357,37 гривень (сто двадцять чотири тисячі триста п`ятдесят сім гривень 37 копійок) грн.; - по відсотках - 9 852,81 (дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дві гривні 81 копійка) грн.; - пеня за останній рік - 967,98 (дев`ятсот шістдесят сім гривень 98 копійок) грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі - 1 351,78 гривень.
На підставі вказаного рішення 17.03.2015 року Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було видано виконавчий лист 212/10685/14-ц (а.с.120).
Державним виконавцем Жовтневого ВДВС КМУЮ Сєрух Є.В відкрито 04.08.2015 року виконавче провадження на підставі виконавчого листа 212/10685/14-ц стягував ПАТ «АЛЬФА БАНК», боржник ОСОБА_1 сума боргу до стягнення 135 178.16 гривень.
Стороною позивача надано інформацію про виконавче провадження у відповідності до якої за виконавчим листом від 17.03.2015 року № 212/10685/14-ц виконавче провадження завершено та повернуто стягувачу виконавчий лист на підставі п 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження), оскільки законом встановлена заборона стягнення на майно чи кошти боржника (а.с. 123 – 120 зворотній).
Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна за № 16280929 приватним нотаріусом Літвіновою І.І. встановлено тип обтяження заборона відчуження нерухомого майна, підстава обтяження: іпотечний договір від 25.12.2007 року , об`єкт обтяження квартира в АДРЕСА_1 (а.с. 72).
Задовольняючи часткового позовні вимоги АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання боржником та поручителями грошового зобов`язання згідно рішення суду у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц (провадження № 14/591цс18).
У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.12.2014 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства “Альфа-Банк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства “Альфа-Банк” заборгованість за кредитним договором у сумі - 135 178,16 (сто тридцять п`ять тисяч сто сімдесят вісім гривень 16 копійок) гри., яка складається з: - заборгованості за кредитом - 124 357,37 гривень (сто двадцять чотири тисячі триста п`ятдесят сім гривень 37 копійок) грн.; - по відсотках - 9 852,81 (дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дві гривні 81 копійка) грн.; - пеня за останній рік - 967,98 (дев`ятсот шістдесят сім гривень 98 копійок) грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі - 1 351,78 гривень.
На підставі вказаного рішення 17.03.2015 року Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було видано виконавчий лист 212/10685/14-ц.
Отже, вказаним судовим рішенням у справі 212/10685/14-ц підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед Банком у розмірі 135 178,16 грн та його порушення.
На теперішній час вказане рішення суду не виконане, тобто зобов`язання відповідачів не припинилося, тому передбачені ст. 625 ЦК України три проценти річних та інфляційні втрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.
Суд першої інстанції врахував вказані висновки та дійшов обґрунтованого висновку про можливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму невиконаного грошового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446 цс 18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
Пред`являючи позов, для здійснення обчислення сум, визначених статтею 625 ЦК України взято базову суму, яка визначена судовим рішенням у розмірі 135 178,16 грн.
Суд першої інстанції перевірив розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та нарахованих інфляційних втрат, згідно якого сума заборгованості за невиконання рішення суду складає 96 984.28 гривень, яка складається із суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 20 098, 96 гривень, сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 76 885.32 гривень.
Представником відповідача акцентовано увагу суду, що у розрахунку, поданому Позивачем, щомісяця збільшується сума боргу – тобто до основного боргу додаються попередньо нараховані інфляційні втрати, після чого індекс інфляції застосовується до вже збільшеної суми. Такий підхід є неправильним, оскільки ст. 625 ЦК України не передбачає «капіталізації» інфляційних нарахувань. Отже, внаслідок штучного «нарощення бази заборгованості» Позивачем завищено підсумкову суму інфляційних втрат – 76 885,32 грн замість реально правильної суми 69 164,20 грн., на підтвердження чого до заперечення додається контррохрахунок інфляційних збитків, виконаний за допомогою інформаційної системи «Ліга Закон» (а.с. 134 – 134 зворотній).
При перевірці сукупного індексу інфляції, застосовного позивачем при нарахуваннях інфляційних втрат, суд враховав висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, від 25.08.2020 у справі № 924/534/19, від 17.07.2018 у справі № 904/10242/17, від 04.12.2018 у справі № 913/63/18 та від 23.09.2021 у справі № 924/2/21, що при визначені сукупного індексу інфляції здійснюється заокруглення до десяткового числа після коми. Тому суд вважав за можливе стягнути з відповідача інфляційні втрати 69 164,20 грн. (з розрахунку 135178.16 x 1.511652 - 135178.16), 3% річних (ст. 625 ЦКУ) 20 110,07 грн. з розрахунку (сума заборгованості) x 3% x (кількість днів прострочення) : (кількість днів у році) = 135178.16 x 3% x 1810 : 365 ) 
За вказаних обставин суд прийшов до правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог у сумі 89 274,27 гривень за невиконання грошового зобов`язання.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).
Посилання в апеляційній скарзі на те, що зміст статті 625 ЦК України не передбачає право Банку як кредитора стягнути з відповідачів заборгованість за невиконання рішення суду не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року №916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
У постанові Верховного Суду від 07 серпня 2023 року справа № 752/9858/21 (провадження №61-6097св23) зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, навіть за умови відмови суду про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржницю від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України.
До того ж, як встановлено на теперішній час виконавчий лист відносно відповідача перебувають на примусовому виконані.
Отже, з огляду на вказані вище норми та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
Твердження про те, що судом невірно застосовано висновки, які містяться у постановах Верховного Суду, оскільки відповідно до ст. 417 ЦПК вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції тільки під час нового розгляду справи не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на таке.
Так, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Інші в апеляційних скаргах доводи зводяться до підстав позову та заперечень які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України апеляціний суд,
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Шемета Ігоря Олеговича залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 22 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 11 травня 2026 року.

Головуючий 
Судді