П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 522/3450/26-Е	
Головуючий в 1 інстанції Домусчі Л.В.
Дата і місце ухвалення 02 квітня 2026 року., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А., 

за участю секретаря - Сомик Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 02 квітня 2026 року у справі №522/3450/26-Е за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Серебрійська Юлія Олександрівна, про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, –
В С Т А Н О В И В:
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради про накладення адміністративного стягнення серії ОДП №4074432 від 23 грудня 2025 року, винесену інспектором з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 02 квітня 2026 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалася на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, формально послався на положення частини десятої статті 279-1 КУпАП щодо моменту вручення постанови про адміністративне правопорушення, проте не надав належної оцінки обставинам направлення відповідачем поштового відправлення та дотримання процедури повідомлення особи про притягнення до адміністративної відповідальності.
Зокрема, апелянт зазначає, що у поштовому відправленні, яким направлялася копія постанови про накладення адміністративного стягнення, відповідачем було зазначено номер телефону НОМЕР_1 , який їй не належить. На думку апелянта, зазначення недостовірного номера телефону призвело до неможливості отримання повідомлень від оператора поштового зв`язку щодо надходження рекомендованого листа та фактично позбавило її можливості своєчасно дізнатися про винесення оскаржуваної постанови.
Посилаючись на положення Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05 березня 2009 року, апелянт вважає, що інформування адресата про надходження рекомендованого поштового відправлення здійснюється за номером телефону, зазначеним відправником, а тому наведені дії відповідача свідчать про недотримання встановленої процедури повідомлення особи про притягнення до адміністративної відповідальності.
Крім того, апелянт зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні докази вчинення оператором поштового зв`язку дій щодо особистого вручення поштового відправлення за місцем її проживання, а наявна відмітка про повернення поштового відправлення у зв`язку із закінченням строку його зберігання сама по собі не свідчить про належне повідомлення адресата.
Також апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18 січня 2023 року у справі №752/24739/19 та від 05 березня 2026 року у справі №120/12990/25, які, на її переконання, суд першої інстанції не врахував під час вирішення спору.
Окремо апелянт звертає увагу на те, що внаслідок неотримання копії постанови була позбавлена можливості скористатися правом на сплату 50 відсотків розміру штрафу у порядку, передбаченому статтею 300-1 КУпАП, що в подальшому призвело до примусового виконання постанови та збільшення розміру стягнення.
З огляду на викладене апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу Департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 02 квітня 2026 року – без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, зазначаючи, що постанова про накладення адміністративного стягнення була направлена позивачу рекомендованим поштовим відправленням за адресою його зареєстрованого місця проживання у порядку, визначеному КУпАП, а доводи апеляційної скарги щодо зазначення у поштовому відправленні номера телефону, який не належить позивачу, не свідчать про порушення процедури повідомлення особи про притягнення до адміністративної відповідальності та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та зазначила, що наведені відповідачем заперечення не спростовують обставин порушення процедури повідомлення про винесення постанови про адміністративне правопорушення. Позивач наголошувала, що зазначення у поштовому відправленні недостовірного номера телефону фактично позбавило її можливості отримати інформацію про надходження рекомендованого листа та своєчасно реалізувати право на оскарження постанови, а тому просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 23 грудня 2025 року інспектором з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради винесено постанову серії ОДП №4074432, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 152-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.
Зі змісту зазначеної постанови вбачається, що підставою для притягнення позивачки до адміністративної відповідальності стало зафіксоване інспектором з паркування порушення правил користування майданчиком для платного паркування, яке полягало у неоплаті вартості послуг користування майданчиком для платного паркування транспортного засобу марки BMW 520, державний номерний знак НОМЕР_2 , розміщеного за адресою: м. Одеса, вул. Ніни Строкатої, 19. Після фіксації зазначеного правопорушення інспектором з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів встановлено відповідальну особу, за якою зареєстровано вказаний транспортний засіб, а саме ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із правомірністю зазначеної постанови та вважаючи, що відповідачем було порушено встановлений законом порядок повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності, позивачка звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем дотримано вимоги Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо порядку притягнення позивача до адміністративної відповідальності та направлення постанови про накладення адміністративного стягнення, оскільки копію постанови було надіслано рекомендованим поштовим відправленням за адресою місця проживання позивача, встановленою за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а повернення поштового відправлення у зв`язку із закінченням строку його зберігання не свідчить про порушення процедури повідомлення особи про винесення постанови. Суд також дійшов висновку, що зазначення у поштовому відправленні номера телефону, який, за твердженням позивача, їй не належить, саме по собі не є підставою для визнання постанови протиправною, оскільки не спростовує факту належного направлення постанови за адресою реєстрації позивача, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні адміністративного позову. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Порядок дорожнього руху на території України визначається Законом України «Про дорожній рух», Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху України та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх виконання.
Відповідно до частини першої статті 152-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення правил паркування транспортних засобів, у тому числі неоплата вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування за кожну добу користування, тягне за собою адміністративну відповідальність, встановлену законом.
Згідно з частиною першою статті 14-2 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), а також за порушення правил зупинки, стоянки та паркування транспортних засобів несе відповідальна особа, за якою зареєстровано транспортний засіб, або належний користувач такого транспортного засобу.
Частиною першою статті 279-1 КУпАП передбачено, що у разі фіксації порушення правил зупинки, стоянки чи паркування транспортних засобів в режимі фотозйомки (відеозапису) інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів встановлює відповідальну особу та виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення.
При цьому відповідно до частини першої статті 291 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), набирає законної сили після її вручення особі, отримання поштового повідомлення про вручення або про відмову в отриманні, а також після повернення поштового відправлення з позначкою про невручення чи закінчення строку зберігання.
Як убачається з матеріалів справи, підставою для звернення позивача до суду стало її переконання у тому, що відповідачем було порушено порядок повідомлення про винесення постанови про адміністративне правопорушення, оскільки при направленні поштового відправлення було зазначено номер телефону, який йому не належить, що, на думку позивача, позбавило його можливості отримати повідомлення про надходження рекомендованого листа та своєчасно реалізувати право на оскарження постанови.
Однак колегія суддів не може погодитися з такими доводами апелянта.
Так, з матеріалів справи вбачається, що після винесення постанови серії ОДП №4074432 її копію було направлено позивачу рекомендованим поштовим відправленням за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 , яка була встановлена відповідачем за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів. Поштове відправлення за трек-номером R067074789614 було повернуто відправнику 27 січня 2026 року у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.
При цьому положення статей 279-1 та 291 КУпАП покладають на інспектора з паркування обов`язок встановити відповідальну особу за даними відповідних державних реєстрів та направити постанову рекомендованим листом на адресу її місця реєстрації. Зазначеними нормами не передбачено обов`язку органу, уповноваженого на розгляд справ про адміністративні правопорушення, встановлювати фактичний номер телефону особи або забезпечувати її повідомлення виключно шляхом надсилання SMS-повідомлень чи повідомлень у месенджерах.
Колегія суддів також враховує, що сам по собі факт зазначення у поштовому відправленні номера телефону, який не належить адресату, не спростовує факту належного направлення постанови за адресою його зареєстрованого місця проживання та не свідчить про невиконання відповідачем вимог закону щодо порядку вручення такої постанови.
Сам по собі факт зазначення відправником помилкового номера телефону адресата не може свідчити про порушення процедури вручення поштового відправлення, якщо таке відправлення було направлено рекомендованим листом за адресою місця проживання особи, визначеною відповідно до даних державного реєстру. Законодавство не ставить момент вручення постанови або набрання нею законної сили у залежність від отримання адресатом SMS-повідомлення чи іншого електронного повідомлення від оператора поштового зв`язку.
Більше того, чинні Правила надання послуг поштового зв`язку передбачають декілька способів інформування адресата про надходження рекомендованого поштового відправлення, а тому відсутність або недостовірність номера телефону не виключає можливості належного повідомлення особи про надходження кореспонденції до відділення поштового зв`язку.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повернення поштового відправлення за закінченням строку його зберігання не свідчить про порушення відповідачем процедури повідомлення позивача про винесення постанови про адміністративне правопорушення та не є самостійною підставою для визнання такої постанови протиправною і її скасування.
Колегія суддів також враховує, що позивач не оспорює факту належності їй транспортного засобу, факту вчинення зафіксованого правопорушення та факту направлення постанови за адресою її зареєстрованого місця проживання. Спір фактично зводиться виключно до оцінки обставин зазначення номера телефону у поштовому відправленні. Водночас наведена обставина сама по собі не свідчить про недотримання відповідачем вимог статей 279-1 та 291 КУпАП щодо порядку направлення постанови та не може бути достатньою підставою для визнання оскаржуваної постанови протиправною та її скасування.
За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо зазначення у поштовому відправленні номера телефону, який не належить позивачу, не можуть бути підставою для визнання процедури повідомлення порушеною.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Водночас позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме зазначення спірного номера телефону стало причиною неотримання ним поштового відправлення або що оператором поштового зв`язку не було вчинено інших передбачених законодавством дій, спрямованих на повідомлення адресата про надходження рекомендованого листа.
Колегія суддів також враховує, що копію постанови було направлено відповідачем за адресою місця проживання позивача, яка містилася у відповідних державних реєстрах, а тому відповідач виконав покладений на нього законом обов`язок щодо направлення постанови особі, яку притягнуто до адміністративної відповідальності.
Сам лише факт неотримання особою поштового відправлення за наявності доказів його належного направлення не може свідчити про протиправність дій суб`єкта владних повноважень та не є достатньою підставою для скасування постанови про адміністративне правопорушення.
Колегія суддів також врахувала посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18 січня 2023 року у справі №752/24739/19 та від 05 березня 2026 року у справі №120/12990/25, однак не вбачає підстав для їх застосування до спірних правовідносин з огляду на відмінність фактичних обставин справ.
При цьому колегія суддів враховує, що правовідносини у справі №120/12990/25 виникли у сфері податкових правовідносин та стосувалися оцінки дотримання строків звернення до суду після адміністративного оскарження рішень контролюючого органу. Висновки Верховного Суду у зазначеній справі були сформульовані з урахуванням конкретних фактичних обставин та предмета спору, які не є тотожними обставинам цієї справи.
Разом із тим наведені у зазначеній постанові висновки щодо необхідності дотримання правил поштового зв`язку не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки у даній справі відповідачем виконано вимоги статей 279-1 та 291 КУпАП щодо направлення постанови за адресою реєстрації позивача, а матеріали справи не містять доказів порушення оператором поштового зв`язку порядку доставки, зберігання чи повернення поштового відправлення.
Крім того, позивачем не доведено, що саме зазначення номера телефону, який їй не належить, стало безпосередньою причиною неотримання рекомендованого поштового відправлення та позбавило її можливості отримати інформацію про його надходження.
Отже, наведені апелянтом посилання на практику Верховного Суду не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та не спростовують правильності висновків, покладених в основу оскаржуваного рішення.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо позбавлення її можливості скористатися правом на сплату 50 відсотків розміру штрафу, передбаченим статтею 300-1 КУпАП, оскільки такі доводи є похідними від тверджень про порушення процедури повідомлення про винесення постанови. Враховуючи встановлену судом відсутність порушень порядку направлення постанови, зазначені доводи не можуть бути самостійною підставою для визнання оскаржуваної постанови протиправною.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а підстав для скасування рішення Приморського районного суду міста Одеси від 02 квітня 2026 року не вбачається. 
Оцінивши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, наявні у справі докази та встановлені обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 242, 246, 308, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 02 квітня 2026 року у справі №522/3450/26-Е залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук