Справа № 693/1158/25 
2/693/35/26

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
24.06.2026 м. Жашків
Жашківський районний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Защитинської Т.І.,
за участю: секретаря судового засідання Чумак Р.М.,
представник позивача - адвоката Процана Ю.Г., 
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача – адвоката Різника Ю.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жашків цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), стягнення неотриманого доходу у вигляді орендної плати та моральної шкоди, третя особа – Центр надання адміністративних послуг апарату Виконавчого комітету Жашківської міської ради Черкаської області,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору емфітевзису та стягнення неотриманого доходу у вигляді орендної плати та моральної шкоди. 
Позов мотивовано тим, що позивач є власником земельної ділянки із кадастровим номером 7120981000:02:001:0213 площею 9,4787 га., яка розташована в Безпечнівській сільській раді Жашківського району Черкаської області.
Зазначену земельну ділянку позивачка успадкувала 07.06.2025 після смерті бабусі ОСОБА_4 .
Покійна бабуся позивачки ОСОБА_4 під впливом тяжких життєвих обставин 03.04.2013 уклала із відповідачем договір емфітевзису вказаної земельної ділянки, який посвідчений нотаріально. За умовами договору емфітевзису вартість емфітевтичного права визначена сторонами в розмірі 10000 грн., які емфітевт сплачує на користь власника одноразово, плата за користування не охоплює інших обов`язкових платежів, які встановлюються окремими законами (п. 2.2. договору), пунктом 3 п.п. Д договору визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати одержання плати за користування земельною ділянкою.
Однак, в порушення умов договору відповідач не сплачує плату за користування земельною ділянкою, що є підставою для розірвання договору емфітевзису та стягнення неотриманого доходу у вигляді орендної плати у сумі 234916 грн., поряд із цим відповідач завдав позивачці моральну шкоду, яку вона оцінила в 20000 грн.
Також позивачка просила стягнути із відповідача на її користь витрати на правничу допомогу в сумі 132484 грн.
Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 20.08.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 
08.10.2025 представник позивачки адвокат Процан Ю.Г. та позивачка направили до суду заяву про уточнення позовних вимог, зокрема, позовну вимогу зазначену в позовній заяві як «розірвати договір емфітевзису шляхом визнання його недійсним» змінили на позовну вимогу «розірвати договір емфітевзису у зв`язку з невиконанням умов договору», інші позовні вимоги залишились без змін.

21.11.2025 від третьої особи - Центру надання адміністративних послуг апарату Виконавчого комітету Жашківської міської ради Черкаської області надійшла заява про розгляд справи без участі її представника.
Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 25.11.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, цією ж ухвалою задоволено клопотання представника відповідача адвоката Різника Ю.С. та у позивачки витребувано оригінал довідки № 22/16 за 2016 рік, виданої керівником ПП «Бригада Плюс» Ліснічук Я.П. про розмір орендної плати за спірну земельну ділянку.
18.12.2025 позивачка надала суду оригінал зазначеної довідки.
16.03.2026 представник позивачки адвокат Процан Ю.Г. надіслав до суду заяву про зменшення суми стягнення в межах позову, зокрема зменшив суму неотриманого доходу у вигляді орендної плати із 463943, 50 грн. до 234916 грн. та уточнив суму витрат на правничу допомогу 132484.
Представник відповідача адвокат Різник Ю.В. 16.04.2026 надіслав до суду заперечення на заяву про зменшення розміру стягнення за використання земельної ділянки, оскільки ця заява подана із порушенням вимог ЦПК України.
Представник позивачки адвокат Процан Ю.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у поданих до суду заявах.
Позивачка у судовому засіданні 27.05.2026 позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у поданих до суду заявах. Пояснила, що в минулому році вона успадкувала після смерті бабусі ОСОБА_4 спірну земельну ділянку, покійна бабуся в 2013 році із відповідачем уклала договір емфітевзису, цей договір бабуся укладала під впливом тяжких обставин, оскільки захворіла її донька – тітка позивачки і потрібні гроші на лікування, однак відповідач гроші бабусі не дав. Відповідач не сплачує орендну плату за використання земельної ділянки та податки за землю.
Відповідач та його представник адвокат Різник Ю.В. в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав його необґрунтованості та безпідставності.
Відповідач суду пояснив, що справді в 2013 році він із ОСОБА_4 уклав договір емфітевзису земельної ділянки строком на 49 років, цим договором визначено плату в сумі 10000 грн., однак справжня сума 100000 грн., яку він передав ОСОБА_4 , жодних розписок від ОСОБА_4 про отримання коштів у нього не має, прав позивачки він не порушував, не сплачував ОСОБА_4 та її спадкоємцям кошти за користування земельною ділянкою, оскільки при укладенні договору емфітевзису сплатив ОСОБА_4 одноразову плату за земельну ділянку, ні позивачка ні покійна ОСОБА_4 не звертались до нього із заява про виплату плати за користування земельною ділянкою. Також вказав, що він є директором ПП «Бригада Плюс» та підписував надану довідку № 22/16, видану ОСОБА_4 , для отримання субсидії.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
03.04.2013 ОСОБА_4 та відповідач уклали договір емфітевзису земельної ділянки із кадастровим номером 7120981000:02:001:0213 площею 9,4787 га., яка розташована в Безпечнівській сільській раді Жашківського району Черкаської області, строком на 49 років (т. 1 а.с. 46-48).
Згідно із п. 2.2. договору емфітевзису вартість емфітевтичного права визначається сторонами у сумі 10000 грн., які емфітевт сплачує на користь власника одноразово. Плата за користування не охоплює інших обов`язкових платежів, які встановлюються окремими законами.
Відповідно до п. 2.3. договору плата сплачується шляхом передачу власнику вказаної суми під час підписання цього договору.
Із пункту 3 п.п. Д договору вбачається, що власник земельної ділянки має право вимагати одержання плати за користування земельною ділянкою
Із довідки № 22/16, виданої ОСОБА_5 , вбачається що орендна плата за 2015 рік за земельну ділянку площею 9,4787 га, згідно із договором № 345805 від 03.04.2013, становить 10186,34 грн., фактично виплачено орендної плати за 2015 рік 10186,34 грн., ця довідка підписана відповідачем (т. 2 а. с. 167).

07.06.2025 позивачка стала власником спірної земельної ділянки в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 96).
Нормативно грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером 7120981000:02:001:0213 станом на 17.07.2025 становить 326272,60 грн. (т. 1 а.с. 119).
Відповідач в судовому засіданні не оспорював дійсність довідки № 22/16 та підтвердив, що він є власником та керівником ПП «Бригада Плюс».
Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування земельною ділянкою та стягнення плати за користування земельною ділянкою.
Речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (пункт 3 частини першої статті 395 ЦК України).
У пункті 3 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 222/1733/17 (провадження № 61-42400св18)).
Згідно зі статтею 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2024 року у справі № 518/520/20 (провадження № 61-15357св23) зроблено висновок, що: «по своїй суті емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; емфітевзис має своїм об`єктом визначену річ - земельну ділянку. Емфітевзис є правом абсолютним і як здійснюється його носієм проти кожної особи, включно з власником відповідної ділянки. Обмеженість емфітевзису полягає лише в тому, що це право на чуже майно; емфітевзис характеризується спеціальною метою його встановлення - користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. 
Через об`єктивну тривалість реалізації такої мети емфітевзис є правом довгостроковим; емфітевзис є не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності; емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений. Підстави припинення речових прав на чуже майно визначаються лише законом. Договором про встановлення емфітевзису не можуть бути встановлені підстави припинення емфітевзису, що не передбачені як такі законом. Тому домовленість сторін договору про встановлення емфітевзису щодо його розірвання не має наслідком припинення емфітевзису як речового права на чуже майно, адже норми ЦК та ЗК України в редакції, чинній станом на 20 березня 2018 року, такої підстави припинення емфітевзису не передбачали».
У статті 412 ЦК України закріплено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю.
Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

За змістом частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою (приватної власності) для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) припиняється в разі: 
1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача;
2) спливу строку, на який було надано право користування;
3) відчуження земельної ділянки приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;
3-1) прийняття уповноваженим органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування рішення про використання земельної ділянки державної чи комунальної власності для суспільних потреб;
4) невикористання земельної ділянки для забудови в разі користування чужою земельною ділянкою для забудови протягом трьох років;
5) припинення дії договору, укладеного в рамках публічно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису та суперфіцію, укладених у рамках такого партнерства);
6) за згодою сторін договору емфітевзису, суперфіцію;
7) примусове відчуження земельної ділянки відповідно до статті 14-1 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану".
Частину дев`яту статті 102-1 доповнено пунктом 6 згідно із Законом № 1423-IX від 28.04.2021.
Тлумачення статті 412 ЦК України та частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Зокрема, для емфітевзису це слідує з положень статті 412 ЦК України, яка не допускає встановлення підстав припинення цього речового права договором чи підзаконним нормативно-правовим актом. Тому загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у главі 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (частина друга статті 651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, які визначені у стаття 141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису, як речового права, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису. Самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість - існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору, розірвання ж його наслідків у вигляді припинення емфітевзису не матиме.
З урахуванням викладеного, належним способом захисту прав особи у зв`язку з несплатою за користування земельною ділянкою по договору про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України), відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.01.2025 у справі № 390/25/22.
Тобто, позовна вимога про розірвання договору емфітевзису з підстав не сплати відповідачем плати за користування земельною ділянкою не підлягає задоволенню.
В той же час суд визнає обгрунтованою вимогу про стягнення із відповідача на користь позивачки неотриманого доходу у вигляді плати за користування спірною земельною ділянкою.
Поряд із цим суд вважає за необхідне перерахувати суму заявлену позивачкою в якості відшкодування за неотриману орендну плату.
Так, позивачка просить стягнути із відповідача на свою користь орендну плату за 12 років, тобто із 2013 року по 2025 в сумі 234916,2 грн.
Однак, із наданої позивачкою довідки № 22/16, виданої ОСОБА_5 , вбачається що орендна плата за 2015 рік за земельну ділянку площею 9,4787 га, згідно із договором №345805 від 03.04.2013, становить 10186,34 грн., фактично виплачено орендної плати за 2015 рік 10186,34 грн.

Факт дійсності цієї довідки в судовому засіданні позивачкою та відповідачем не оспорено, суд зауважує, що оригінал довідки надано саме позивачкою, також сторони не заперечували, що довідка стосується саме спірної земельної ділянки та договору емітевзису.
Як виснував суд, за 2015 рік відповідачем сплачено орендну плату за користування земельною ділянкою.
Згідно з п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено.
Указом Президента №92/2002 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)" в якому зазначено, що вводиться плата за оренду земельних ділянок сільгосппризначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3%, визначеної відповідно до законодавства, вартості земельної ділянки.
З урахуванням наведених норм закону розмір плати за користування спірною земельною ділянкою не може бути меншим 3% від нормативно грошової оцінки.
Нормативно грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером 7120981000:02:001:0213 станом на 17.07.2025 становить 326272,60 грн.
Річна орендна плата за спірну земельну ділянку становить 326272,60 х 1,2 (коефіцієнт інфляції) х 3 % = 10962,76 грн., тобто фактично відповідає сумі орендної плати, сплаченої відповідачем попередній власниці земельної ділянки ОСОБА_4 за 2015 рік.
З урахуванням встановлених судом обставин відповідач не сплатив попередній власниці земельної ділянки ОСОБА_4 , права якої успадкувала позивачка, плату за користування земельною ділянкою з 2016 року по 2024 рік та позивачці за 2025 рік, загалом за 9 років, тобто сума несплаченої орендної плати становить 98664,83 грн.
Суд вважає недоведеною моральну шкоду, завдану позивачці відповідачем, в сумі 20000 тис. грн., оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів заподіяння їй відповідачем моральної шкоди з моменту набуття права власності на спірну земельну ділянку в червні 2025 року.
Посилання позивачки та її представника на заподіяння моральної шкоди попередній власниці земельної ділянки ОСОБА_4 суд не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_4 померла.
Доводи відповідача та представника відповідача адвоката Різника Ю.С., висловлені ними в судових засіданнях та судових дебатах, суд в частині відсутності підстав для розірвання договору емфітевзису та стягнення моральної шкоди визнав обґрунтованими.
В той же час, аргументи відповідача та представника відповідача адвоката Різника Ю.С. проти стягнення плати за користування спірною земельною ділянкою спростовані наведеними вище обставинами.
Також позивачкою та її представником адвокатом Процаном Ю.Г. заявлено вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 132484 грн., які включають у себе досудові витрати в сумі 103288 грн., в тому числі отримання гонорару 45000 грн., оформлення спадщини 8596 грн., укладення договору про надання правничої допомоги із адвокатом Процаном Ю.Г. 8596 грн., дослідження судової практики – 12500 грн. та складання позовної заяви – 28396 грн.
Судові витрати на правничу допомогу позивачкою її представником адвокатом Процаном Ю.Г. визначені у сумі 29196 грн.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду надано копію договору про надання правничої допомоги, копії фіскальних чеків на придбання пального та інше.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, то сума витрат на правничу допомогу, які слід стягнути із відповідача на користь позивачки, становить 25635,65 грн.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп звільняються від сплати судового збору. 
Позивачка є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією посвідчення від 19.10.2023 (т. 1 а.с. 212)
З огляду на викладені положення закону суд звільняє позивачку від сплати судового збору за подачу цієї позовної заяви до суду.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З урахуванням зазначеної норми закону із відповідача суд стягує судовий збір на користь держави за одну задоволену позовну вимог майнового характеру в сумі 1479, 97 гривень.
Керуючись статтями 76, 89, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), стягнення неотриманого доходу у вигляді орендної плати та моральної шкоди, третя особа – Центр надання адміністративних послуг апарату Виконавчого комітету Жашківської міської ради Черкаської області, - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , жительки  АДРЕСА_1 , неотриманий дохід у вигляді орендної плати в сумі 98664,83 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір за одну задоволену позовну вимогу майнового характеру в сумі 1479, 97 гривень.
Решту судових витрат по даній цивільній справі віднести на рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т. І. Защитинська