КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 757/27333/25-ц
номер провадження: 22-ц/824/6018/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Любаренка Ігоря Олеговича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року у складі судді Остапчук Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання особи квартиронаймачем,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання особи квартиронаймачем.
Позовна заява мотивована тим, що 06 травня 1974 року мати позивача - ОСОБА_4 , як наймач, разом із ОСОБА_1 отримали ордер на поселення до квартири АДРЕСА_1 . Зазначена квартира є двокімнатною, при цьому на момент вселення в іншій кімнаті проживала ОСОБА_5 зі своїми синами. Після загибелі її синів під час війни в Афганістані у 1980 та 1981 роках ОСОБА_5 залишилася одна та, проживаючи разом із родиною ОСОБА_6 , фактично стала частиною їхньої сім`ї. У подальшому ОСОБА_5 померла у 1982 році.
Позивач зазначав, що після смерті ОСОБА_5 районний виконавчий комітет Печерського району передав відповідну кімнату ОСОБА_4 , яка на той час була одружена та мала двох дітей: ОСОБА_1 і ОСОБА_7 . У зв`язку з цим ОСОБА_4 стала відповідальним квартиронаймачем та власником особового рахунку на всю квартиру.
Вказував, що у 2006 році його родина намагалася приватизувати житло, однак процес приватизації не був завершений через відсутність необхідної довідки у ОСОБА_7 . У 2013 році померла мати позивача - ОСОБА_8 , а в 2021 році померла сестра позивача - ОСОБА_7 .
У серпні 2024 року родина ОСОБА_6 звернулася до КК «Центр комунального сервісу», КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» та Печерської районної в місті Києві державної адміністрації із заявами щодо зміни відповідального квартиронаймача з померлої ОСОБА_9 на ОСОБА_1 05 серпня 2024 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» видало наказ про переоформлення особового рахунку з померлої ОСОБА_9 на ОСОБА_1 .
Вказував, що на теперішній час у квартирі проживають та зареєстровані три особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхній син ОСОБА_3 . При цьому у 2024 році родина повторно звернулася із заявою про приватизацію квартири, однак отримала відмову, оскільки наявний лише ордер на одну кімнату, а наказ про приєднання другої кімнати в архівах відповідних органів не знайдено. Крім того, комунальне підприємство відмовило у переведенні особового рахунку на ім`я ОСОБА_1 .
Позивач зазначав, що він зареєстрований у спірній квартирі з 1974 року, постійно проживає у ній, а після смерті матері ОСОБА_8 , яка була відповідальним квартиронаймачем, та сестри ОСОБА_7 , він фактично виконує обов`язки квартиронаймача, користується квартирою та сплачує житлово-комунальні послуги.
Вказував, що він є учасником бойових дій, а його син ОСОБА_3 має інвалідність II групи, у зв`язку з чим родина має додаткові соціальні гарантії, зокрема щодо забезпечення житловими умовами та приватизації житла. Вважав, що як член сім`ї попереднього наймача, який тривалий час проживає у квартирі, веде у ній побут та фактично виконує обов`язки наймача, він має право бути визнаним квартиронаймачем спірного житлового приміщення.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив визнати його основним квартиронаймачем всієї квартири АДРЕСА_2 .
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Любаренко І.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким визнати ОСОБА_1 основним квартиронаймачем всієї квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 ще у 1974 році, а після смерті своєї матері ОСОБА_8 (яка є відповідальним квартиронаймачем) та його сестри ОСОБА_7 , він фактично виконує обов`язки квартиронаймача та сплачує всі комунальні послуги. 
Вказує, що у 2013 році ОСОБА_8 (мати позивача та останній відповідальний квартиронаймач) померла, а в 2021 році померла ОСОБА_7 (сестра позивача). 05 серпня 2024 року наказом №148 у зв`язку з смертю власника особового рахунку по квартирі АДРЕСА_3 , переоформлено особовий рахунок на ОСОБА_1 . При цьому ОСОБА_5 померла на початку 90-тих, а перед смертю проживала з родиною ОСОБА_6 однією сім`єю, ведучи спільний побут, а тому відповідно до практики Верховного Суду родина ОСОБА_1 набуває рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням (другою кімнатою).
Посилається на помилковість висновку суду першої інстанції щодо неправильно обраного способу захисту, оскільки ордер на жиле приміщення - це адміністративний акт, який видається виконавчим органом місцевої влади та є єдиною законною підставою для первинного вселення у державне або комунальне житло. Він підтверджує право на приватизацію. Визнання квартиронаймачем - це процес, коли особа офіційно отримує юридичний статус наймача житла, що дає їй право користуватися приміщенням, часто через судовий позов, якщо це право оспорюється або не визнається, наприклад, коли помер головний квартиронаймач, і онук/інший родич хоче стати новим наймачем для отримання жилплощі, що вирішується судами, як у справах про спадкування або зміну наймача у соцжитло. Це може включати визнання головним квартиронаймачем та зобов`язання вчинити дії (наприклад, реєстрацію), а також юридичний захист прав на житло. Визнання квартиронаймачем (або відповідальним наймачем після смерті попереднього) - є ключовим кроком до приватизації неприватизованої квартири, адже це підтверджує право користуватися житлом і дозволяє оформити його у власність (разом із сім`єю), подавши відповідну заяву та пакет документів до органу приватизації місцевої влади. Це особливо актуально, коли основний наймач помер, і потрібно переоформити права на себе. Вважає, що належним способом захисту є визнання ОСОБА_1 основним квартиронаймачем всієї квартири АДРЕСА_1 .
Додатково зазначив, що орієнтовний розмір судових витрат, які очікує понести сторона позивача складає 40 000 грн 00 коп.
Печерська районна в місті Києві державна адміністрація подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року без змін. Вказує, що у матеріалах справи не містяться жодного доказу про порушення прав позивача, відмови у наданні вільної кімнати і видачі ордеру Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією. Відсутній спір між позивачем та відповідачем щодо надання йому вільної кімнати в комунальній квартирі, що встановлено судом. При цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Зазначає, що договір найму укладався на підставі ордеру від 06 травня 1974 року на поселення в квартиру АДРЕСА_1 . Разом з тим вказана квартира є двокімнатною і на момент вселення в другій кімнаті проживала ОСОБА_5 зі своїми синами. Позивач вказує, що після смерті синів, ОСОБА_5 залишилася одна в 1981 році, та стала фактично частиною сім`ї ОСОБА_6 , а в подальшому ОСОБА_5 померла у 1982 році. При цьому, матеріали справи не містять документів щодо проживання їх однією сім`єю 40 років тому чи інших підтверджуючих обставин доказів. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази, про те, що після смерті ОСОБА_5 районний виконавчий комітет Печерського району передав вільну кімнату ОСОБА_10 . 
Треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
У відповідності до положень ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77 - 80 ЦПК України).
Згідно із ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру (див. постанову Верховного Суду від 23 липня 2025 року у справі № 760/19185/22 (провадження № 61-6499св25)).
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 травня 1974 року мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 разом із самим ОСОБА_1 отримали ордер на поселення в квартиру АДРЕСА_1 , яка є двокімнатною, на момент їх вселення в другій кімнаті цієї квартири проживала ОСОБА_5 з своїми синами. 
У справі встановлено, що ОСОБА_5 померла у 1982 році.
Після смерті ОСОБА_5 . Районний виконавчий комітет Печерського району передав цю кімнату ОСОБА_4 , яка на той час вийшла заміж та мала двох дітей: ОСОБА_1 (позивач), та ОСОБА_7 (сестра позивача). 
ОСОБА_4 стала відповідальним квартиронаймачем та власником особового рахунку на всю квартиру. 
У 2006 році родина ОСОБА_6 намагалася приватизувати житло, однак процес не завершився через відсутність довідки у ОСОБА_7 . 
У 2013 році ОСОБА_8 (мати позивача) померла, а в 2021 році померла ОСОБА_7 . 
У серпні 2024 року родина ОСОБА_6 звернулася до КК «Центр комунального сервісу», КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» та Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про зміну відповідального квартиронаймача з померлої ОСОБА_8 на позивача ОСОБА_1 . 
Установлено та не заперечується сторонами, що 05 серпня 2024 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» видано наказ №128 «Про переоформлення особового рахунку» з померлої ОСОБА_9 на ОСОБА_1 . 
Також 05 серпня 2024 року наказом №148, у зв`язку зі смертю власника особового рахунку квартири АДРЕСА_1 , переоформлено особовий рахунок на позивача ОСОБА_1 (а.с.12). 
Встановлено, що на даний час у вказаній квартирі проживають та зареєстровані три особи, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_3 (а.с. 44). 
Листом Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 17 жовтня 2024 року № 105-11860 ОСОБА_2 , як представника ОСОБА_1 , повідомлено, що в Печерській районній в місті Києві державній адміністрації розглянуто її звернення від 14 серпня 2024 року № 68019-00882551-708-04 щодо оформлення і видачі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . У зазначеному листі також повідомлено про надання витягу з протоколу засідання Органу приватизації державного житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 жовтня 2024 року № 12, а також роз`яснено, що адміністративний акт може бути оскаржений у судовому порядку (а.с.48).
Згідно з витягом з протоколу № 12 від 11 жовтня 2024 року засідання Органу приватизації державного житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від 14 серпня 2024 року № 68019-00882551-708-04 щодо оформлення і видачі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , встановлено, що подані документи не відповідають вимогам та переліку, визначеному Положенням про порядок передачі квартир, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396.
У вказаному протоколі зазначено, що ордер № Г 232966 на жиле приміщення, виданий виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих від 21 травня 1974 року, підтверджує право зайняття однієї кімнати площею 17,8 кв.м у приміщенні квартири спільного заселення АДРЕСА_1 . Водночас відповідно до технічного паспорта зазначена квартира складається з двох кімнат площею 34,5 кв.м, а документ, що підтверджує право зайняття другої кімнати, відсутній. 
Також вказано, що ОСОБА_2 , як представник ОСОБА_1 , була повідомлена листом Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 21 серпня 2024 року № 105-9182 щодо прийнятого рішення про залишення заяви без руху для усунення недоліків протягом 14 календарних днів. Станом на час розгляду питання недоліки не були усунуті, із заявою про продовження строку для усунення недоліків заявник не зверталася.
У зв`язку з цим Органом приватизації державного житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації відмовлено ОСОБА_1 в оформленні та видачі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с.49-50).
У справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, його син - ОСОБА_3 має інвалідність II групи (основний діагноз: злоякісна меланома нижньої кінцівки, включаючи ділянку кульшового суглоба) (а.с.13, 17-22).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання його основним квартиронаймачем всієї квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 посилався на відмову у приватизації квартири через наявність лише ордера на одну кімнату, однак Печерська районна в місті Києві державна адміністрація лише повідомила про відсутність ордера на другу кімнату та роз`яснила порядок оскарження. При цьому питання щодо надання позивачу іншої кімнати адміністрацією не розглядалося, доказів відмови відповідача у наданні вільної кімнати чи видачі ордера матеріали справи не містять, а обраний позивачем спосіб захисту - визнання основним квартиронаймачем усієї квартири - не вирішує ані питання видачі ордера, ані питання приватизації, що суд визнав самостійною підставою для відмови у позові.
Проте колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
На обґрунтування позову про визнання основним квартиронаймачем всієї квартири, ОСОБА_1 посилався на те, що з 1974 року проживає та зареєстрований у цій квартирі, після смерті його матері ОСОБА_8 та його сестри ОСОБА_7 , він фактично виконує обов`язки квартиронаймача і сплачує комунальні послуги, а в серпні 2024 року особовий рахунок було переоформлено на нього. Також зазначав, що після смерті ОСОБА_5 друга кімната квартири була передана його матері, яка стала відповідальним квартиронаймачем усієї квартири, а визнання його основним квартиронаймачем необхідне для подальшої реалізації права на приватизацію житла.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 686/24506/20 (провадження № 61-17180сво21).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.
У ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (рішення Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 05 липня 2012 року у справі Globa v. Ukraine («Глоба проти України»), № 15729/07, § 37).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine («Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 41, 44).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
Як зазначалося вище, ОСОБА_1 з 1974 року зареєстрований у квартирі № 33 , після смерті його матері ОСОБА_8 у 2013 році та його сестри ОСОБА_7 у 2021 році, він фактично залишився особою, яка користується житлом, сплачує комунальні послуги. 05 серпня 2024 року особовий рахунок по квартирі було переоформлено на нього. У квартирі зареєстровані та проживають лише позивач ОСОБА_1 , його дружина - ОСОБА_2 і син ОСОБА_3 , які зверталися із заявою про приватизацію житла, тоді як доказів наявності інших осіб, які претендують на спірну квартиру або її другу кімнату, матеріали справи не містять.
Відповідно до ст. 61 Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК УРСР) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.
Таким чином, відносини, які виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються ЖК УРСР та іншими нормативними актами житлового законодавства (ч.1 ст.3 ЖК УРСР).
У відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
При визначенні кола членів сім`ї наймача, відповідно до вимог ч.2 ст.64 ЖК УРСР, слід брати до уваги, що такими є особи, які належать до членів сім`ї наймача, а інші можуть бути визнані такими, якщо доведуть наявність необхідних для того обставин. Зокрема, це особи, які постійно проживають з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст.64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.
У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР). 
Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст.65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
У даній справі безспірно встановлено, що спірне житлове приміщення було надано у 1974 році ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який з того часу зареєстрований і постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_5 друга кімната квартири була передана ОСОБА_4 , яка стала відповідальним квартиронаймачем та власником особового рахунку на всю квартиру. Належними та допустимими доказами підтверджено, що після смерті матері позивача - ОСОБА_4 у 2013 році та сестри позивача - ОСОБА_7 у 2021 році, позивач фактично продовжив користуватися спірним житлом, безперервно проживає у ньому, сплачує комунальні послуги, а 05 серпня 2024 року особовий рахунок на квартиру було переоформлено саме на нього. 
При цьому матеріали справи не містять доказів самоправного зайняття позивачем спірного житла, наявності інших осіб, які претендують на квартиру чи її другу кімнату, або спору щодо його фактичного проживання та користування квартирою як єдиним місцем проживання його сім`ї.
Отже, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 з 1974 року постійно проживає у спірній квартирі, користується нею як член сім`ї наймача, а після смерті попереднього відповідального квартиронаймача фактично здійснює права та обов`язки наймача щодо всієї квартири, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на визнання його квартиронаймачем спірного житлового приміщення замість померлого попереднього квартиронаймача.
Указані обставини свідчать про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_1 квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , оскільки матеріалами справи підтверджено, що він зареєстрований та безперервно проживає у спірному житлі з 1974 року, після смерті ОСОБА_8 у 2013 році та ОСОБА_7 у 2021 році фактично здійснює права та обов`язки квартиронаймача, сплачує комунальні послуги, а 05 серпня 2024 року особовий рахунок на квартиру було переоформлено саме на нього. Крім того, у квартирі проживають лише члени його сім`ї: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тоді як доказів наявності інших осіб, які претендують на спірну квартиру або її другу кімнату, матеріали справи не містять.
Подібний за змістом підхід щодо можливості визнання особи наймачем житлового приміщення у разі її тривалого та фактичного проживання у ньому, у тому числі, як члена сім`ї попереднього наймача викладено у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 335/9212/16-ц (провадження № 61-31522св18) та у постанові від 18 січня 2021 року у справі № 754/10377/18 (провадження № 61-19952св19). 
При вирішенні спору суд першої інстанції, у порушення вимог статей 263, 264 ЦПК України, належним чином не врахував наведених вище норм матеріального права, правових висновків Верховного Суду та фактичних обставин справи, а саме, тривале проживання і реєстрацію ОСОБА_1 у спірній квартирі з 1974 року, фактичне здійснення ним обов`язків квартиронаймача після смерті попереднього відповідального наймача, переоформлення на нього особового рахунку та відсутність доказів самоправного зайняття житла чи претензій інших осіб на спірну квартиру, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про визнання ОСОБА_1 квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 .
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність правових та фактичних підстав для визнання ОСОБА_1 квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 .
Водночас колегія суддів вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки визнання ОСОБА_1 саме «основним» квартиронаймачем не відповідає принципу верховенства права та завданню цивільного судочинства, визначеним ст.2 ЦПК України, адже ЖК УРСР не передбачає такого окремого правового статусу, а оперує поняттям «наймач» жилого приміщення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції, не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову з наведених вище підстав.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Любаренка Ігоря Олеговича задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання особи квартиронаймачем задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_1 квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 травня 2026 року. 

Головуючий

Судді: