ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7206/21 Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
Панов М.М.

ПОСТАНОВА
Іменем України

29 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Сорочка Є.О.,
суддів Коротких А.Ю., 
Єгорової Н.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Української військово-медичної академії на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Української військово-медичної академії про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Української військово-медичної академії, в якому просить (з урахуванням заяви про зміну предмету позову):
- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 з невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 159 270,84 грн і грошової компенсації замість предметів речового майна за період служби позивача з 22.05.2008 по 31.12.2008 в розмірі 1 639,15 грн до виключення його зі списків особового складу військової частини протиправною;
- стягнути з Української військово-медичної академії на користь позивача середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні - з 17.02.2021 по 19.01.2023 - в розмірі 259 525,73 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Українською військово-медичною академією вчинено протиправну бездіяльність щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 159 270,84 грн і грошової компенсації замість предметів речового майна за період служби позивача з 22.05.2008 по 31.12.2008 в розмірі 1 639,15 грн до виключення його зі списків особового складу військової частини. Оскільки компенсація за неотримане речове майно у сумі 150408,12 грн була виплачена Військовою частиною НОМЕР_1 лише 07.04.2021, а компенсація за неотримане речове майно за період з 22.05.2008 по 31.12.2008 була виплачена Військовою частиною НОМЕР_1 лише 19.04.2024, що підтверджується наявними у справі довідками АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зарахування виплат по рахунку ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позивач заявив вимогу про стягнення з Української військово-медичної академії на користь позивача середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні - з 17.02.2021 по 19.01.2023 - в розмірі 259 525,73 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено частково:
- визнано бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 з невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 150408,12 грн і грошової компенсації замість предметів речового майна за період служби позивача з 22.05.2008 по 31.12.2008 в розмірі 1 639,15 грн до включення його зі списків особового складу військової частини протиправною;
- зобов`язано Українську військово-медичну академію нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні - з 17.02.2021 по 19.01.2023 - в розмірі 331222,71 грн;
- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, Українська військово-медична академії подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволення позову у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що Українська військово-медична академії не є винною у несвоєчасній виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 150408,12 грн і грошової компенсації замість предметів речового майна за період служби позивача з 22.05.2008 по 31.12.2008 в розмірі 1 639,15 грн, тому покладення на неї відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні є протиправним.
Також, не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що наявні підстави для зміни судового рішення шляхом врахування індексації грошового забезпечення апелянта за грудень 2020 року і січень 2021 року при визначенні розміру середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільнені.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача, відсутність підстав для її задоволення.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних силах України та був звільнений з військової служби за станом здоров`я згідно з витягом з наказу Головнокомандувача ЗС України від 27.11.2020 №408, на підставі якого 16.02.2021 наказом начальника Української військово-медичної академії від 30.12.2020 №262 (по стройовій частині), копія витягу з якого додана до позову, виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
У зв`язку зі звільненням з військової служби відповідно до наказу Головнокомандувача ЗС України від 27.11.2020 №408 позивач 21.12.2020 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно до виключення його зі списків особового складу військової частини, який відповідач отримав 22.12.2020. В рапорті позивач повідомив відповідача про орієнтовну дату виключення його зі списків особового складу військової частини.
Також, у зв`язку зі звільненням з військової служби наказом Головнокомандувача ЗС України позивач 23.12.2020 звернувся до Української військово-медичної академії з рапортом, яким повідомив останнього про те, що грошова компенсація замість неотриманого речового майна буде йому виплачена Військовою частиною НОМЕР_1 до виключення зі списків особового складу військової частини і про те, що дату виплати цієї компенсації позивач повідомить відповідача додатково.
Позивач отримав від Військової частини НОМЕР_1 відповідь з довідкою від 28.12.2020 № 110/20 про вартість речового майна, що належить йому до видачі, розмір якої становить 159 270,84 грн.
Грошова компенсація за неотримане речове майно в розмірі 150408,12 грн була виплачена Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу 07.04.2021, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а грошова компенсація замість предметів речового майна за період служби позивача з 22.05.2008 по 31.12.2008 в розмірі 1639,15 грн - 19.04.2024, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Позивач, вважаючи бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 з невиплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно, та вважаючи, що Українською військово-медичною академією протиправно не виплачено йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги виходив з того, що відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні - з 17.02.2021 по 19.01.2023 - в розмірі 331222,71 грн.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. 
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців закріплює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями, у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №2011-ХІІ).
Статтею 91 цього закону закріплено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
На реалізацію наведених положень Закону, наказом Міністра оборони України від 29 квітня 2016 року №232, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за №768/28898, затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (далі - Інструкція №232).
Ця Інструкція визначає завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці).
Основним завданням речового забезпечення є задоволення потреб військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили) в обмундируванні, взутті, натільній і теплій білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, спеціальному одязі, спеціальному одязі та спорядженні для виконання спеціальних завдань, предметах індивідуального захисту, тканинах, нагрудних та нарукавних знаках і знаках розрізнення, санітарно-господарському майні, спортивному інвентарі та лазне-пральному обслуговуванні, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань, як у мирний час, так і в особливий період.
Постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16 березня 2016 року затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178), який визначає механізм виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Так, пунктами 3-5 Порядку № 178 передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини, виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції № 232 установлено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку № 178.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Отже, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з часу виникнення права на отримання предметів речового майна у разі звільнення з військової служби. Така компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації та виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.
Своєю чергою у військової частини виникає обов`язок провести повний розрахунок зі звільненим військовослужбовцем до виключення зі списків особового складу, зокрема, виплатити грошову компенсацію за невикористане речове майно.
З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я згідно з витягом з наказу Головнокомандувача ЗС України від 27.11.2020 №408, на підставі якого 16.02.2021 наказом начальника Української військово-медичної академії від 30.12.2020 №262 (по стройовій частині), копія витягу з якого додана до позову, виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, проте станом на дату звільнення з військової служби Військовою частиною НОМЕР_1 не виплачено йому грошової компенсації за неотримане речове майно.
Згідно з довідкою від 28.12.2020 № 110/20, виданою військовою частиною НОМЕР_1 , вартість речового майна, що належить позивачу до видачі, становить 159 270,84 грн.
Грошова компенсація за неотримане речове майно в розмірі 150 408,12 грн була виплачена Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу 07.04.2021, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а грошова компенсація замість предметів речового майна за період служби позивача з 22.05.2008 по 31.12.2008 в розмірі 1639,15 грн - 19.04.2024, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно до звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу та на дату такого звільнення та виключення, відтак позовні вимоги про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 з невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 150408,12 грн і грошової компенсації замість предметів речового майна за період служби позивача з 22.05.2008 по 31.12.2008 в розмірі 1 639,15 грн до виключення його зі списків особового складу військової частини протиправною є обґрунтованими.
Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні - з 17.02.2021 по 19.01.2023 - в розмірі 259 525,73 грн слід зазначити наступне.
За змістом частини першої статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до приписів статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
А за змістом статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), яким, зокрема викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-ІХ, яка була чинною на час виплати позивачу належних сум при звільненні, в тому числі на виконання рішення суду) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення та його складових) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення військовослужбовців з військової служби.
З матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений з військової служби згідно з витягом з наказу Головнокомандувача ЗС України від 27.11.2020 №408, на підставі якого 16.02.2021 наказом начальника Української військово-медичної академії від 30.12.2020 №262 (по стройовій частині), копія витягу з якого додана до позову, виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, проте станом на дату звільнення з військової служби Військовою частиною НОМЕР_1 не виплачено йому грошової компенсації за неотримане речове майно.
Згідно з довідкою від 28.12.2020 № 110/20, виданою військовою частиною НОМЕР_1 , вартість речового майна, що належить позивачу до видачі, становить 159 270,84 грн.
Грошова компенсація за неотримане речове майно в розмірі 150 408,12 грн була виплачена Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу 07.04.2021, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а грошова компенсація замість предметів речового майна за період служби позивача з 22.05.2008 по 31.12.2008 в розмірі 1639,15 грн - 19.04.2024, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Отже, станом на день звільнення позивача з військової служби, виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а саме станом на 16.02.2021, відповідач не провів розрахунок з позивачем у повному обсязі.
Нормами статей 116, 117 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі ж невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Натомість частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Якщо ж спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення статті 117 КЗпП України, згідно із якою на відповідача покладається обов`язок виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.
Крім того, у постанові від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21 Верховний Суд зауважив, що передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Зважаючи на викладене, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.
Суд також враховує, що стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно із якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Підсумовуючи вищенаведене, з урахуванням фактичних обставин справи, та встановленого правового регулювання спірних правовідносин, які виникли між сторонами вбачається, що, оскільки відповідач не провів з позивачем на день його звільнення з військової служби, виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення розрахунок у повному обсязі, то позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем належних сум позивачу станом на 16.02.2021 (дата звільнення з військової служби, виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення).
Як зазначалось раніше, лише 07.04.2021 та 19.04.2024 Військовою частиною НОМЕР_1 було проведено остаточний розрахунок з позивачем при звільненні, а саме позивачу були нараховані та виплачені належні суми грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 150 408,12 грн і грошової компенсації замість предметів речового майна за період служби позивача з 22.05.2008 по 31.12.2008 в розмірі 1 639,15 грн.
Тож, спірним у цих правовідносинах є період з 17.02.2021 (перший день після звільнення з військової служби в Українській військово-медичній академії, виключення зі списків його особового складу та всіх видів забезпечення) по 18.04.2024 (день, що передує дню остаточного розрахунку - останньої виплати суми коштів, яка у загальному розмірі складає 152 047,27 грн).
Вказаний спірний період стягнення середнього грошового забезпечення у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом №2352-ІХ і після цього.
Період з 17.02.2021 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто, без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосуватися принцип співмірності та, суд, відповідно, може зменшити таку виплату.
Проте період з 19 липня 2022 року по 18.04.2024 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.
Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Наведена правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, отже така є сталою та послідовною.
Обраховуючи розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яке підлягає виплаті на користь позивача, суд бере до уваги наведені вище правові висновки Верховного Суду та зазначає таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 розділу І Порядку № 100).
За змістом пункту другого розділу ІІ Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом восьмим розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Українською військово-медичною академією було надано до суду копію довідки про нараховане грошове забезпечення за грудень 2020 року та січень 2021 року на ОСОБА_1 (два останні місяці перед звільненням), відповідно до якої нараховане грошове забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням складає 60560,00 грн, а саме: за грудень 2020 року - 30280,00 грн, за січень 2021 року - 30280,00 грн.
Таким чином, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 976,77 грн (60560,00 грн./62 календарні дні за останні два повні місяці: грудень 2020 року та січень 2021 року).
Період за час затримки розрахунку при звільненні з 17.02.2021 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), який регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, становить 517 календарних днів. Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаний період, становить 504990,09 грн (976,77 грн х 517 календарних днів).
Період за час затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 (з дати набрання чинності Законом № 2352-ІХ) до 18.04.2024 (шість місяців відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ) становить 184 календарних днів (з 19.07.2022 по 18.01.2023). Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаний період, становить 179725,68 грн (976,77 грн х 184 календарних дні).
Водночас, оцінюючи розмір середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.02.2021 по 18.07.2022, слід звернути увагу на наступне.
У порівнянні із загальним розміром виплачених відповідачем 07.04.2021 та 19.04.2024 сум позивачу (152 047,27 грн) суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.02.2021 по 18.07.2022 (504990,09 грн) не можна вважати співмірною.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність дисбалансу між сумою коштів, яку прострочив відповідач, і сумою середнього грошового забезпечення за час затримки цієї виплати, а тому вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити таку виплату.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 805/3167/18-а, від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18.
Загальна сума виплаченої позивачу 07.04.2021 та 19.04.2024 компенсації за неотримане речове майно (152 047,27 грн) є меншою, ніж визначена судом сума середнього грошового забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.02.2021 по 18.07.2022 (504990,09 грн).
З огляду на очевидну неспівмірність суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.02.2021 по 18.07.2022 зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати належних при звільненні позивача виплат у сумі 151497,03 грн, зважаючи на такий розрахунок.
Зокрема, частка суми виплаченої позивачу компенсації за неотримане речове майно у відношенні із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.02.2021 по 18.07.2022 становить: 152 047,27 грн (загальний розмір суми компенсації за неотримане речове майно, виплаченої позивачу 07.04.2021 та 19.04.2024) / 504990,09 грн (середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку за період з 17.02.2021 по 18.07.2022) = 0,3.
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,3 становить 151497,03 грн: 976,77 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 0,3 х 517 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 17.02.2021 по 18.07.2022).
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні за період з 17.02.2021 по 18.07.2022, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Визначена судом сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за період з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року, становить 179725,68 грн.
Отже, загальна сума середнього грошового забезпечення, на яку має право позивач відповідно до статті 117 КЗпП України в редакціях до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом № 2352-ІХ і після цього, становить 331222,71 грн (151497,03 грн + 179725,68 грн).
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні - з 17.02.2021 по 19.01.2023 - в розмірі 331222,71 грн, тому належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні - з 17.02.2021 по 19.01.2023 - в розмірі 331222,71 грн.
Колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга відповідача не містить доводів на спростування визначеного судом першої інстанції розміру середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції не було враховано наступне.
Як встановлено з матеріалів справи, грошова компенсація замість предметів речового майна була нарахована і виплачена позивачу Військовою частиною НОМЕР_1 . 
Підставою для нарахування та виплати став рапорт, поданий ним особисто на адресу Військовою частиною НОМЕР_1 . 
Натомість, той факт, що Військова частиною НОМЕР_1 і Українська військово-медична академія обидва входять до складу Збройних Сил України не є підставою для покладення вини та відповідальності за несвоєчасність виплат саме на Українську військово-медичну академію, оскільки відповідачі є окремими юридичними особами. 
Позивач не перебував на речовому забезпеченні в УВМА, зобов`язання щодо нарахування та виплати компенсації за неотримане речове майно в УВМА не виникло, отже відсутня вина УВМА в затримці розрахунку за неотримане речове майно.
УВМА при звільненні з військової служби провела розрахунки з позивачем і беручи до уваги його заяву від 09.02.2021 (до фактичного виключення зі списків особового складу УВМА) на прийом на роботу з 01.03.2021 (яка є прямою згодою та волевиявленням позивача на звільнення з військової служби) ніяким чином не порушила права позивача. 
Таким чином, необґрунтоване покладення на УВМА вини за несвоєчасний розрахунок за неотримане речове майно є безпідставним. 
Таким чином, належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання саме Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні - з 17.02.2021 по 19.01.2023 - в розмірі 331222,71 грн.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.
Щодо доводів позивача, що наявні підстави для зміни судового рішення шляхом врахування індексації грошового забезпечення апелянта за грудень 2020 року і січень 2021 року при визначенні розміру середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільнені, колегія суддів вважає їх передчасними, оскільки відповідачем не було проведено позивачу нарахування та виплату середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, тому відсутні підстави вважати, що права позивача будуть порушені в цій частині.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що не стали підставою для невірного вирішення справи у цілому. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково, а рішення суду - змінити.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Української військово-медичної академії - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року змінити, замінивши в абзаці третьому резолютивної частини особу, яка зобов`язана нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні - з 17.02.2021 по 19.01.2023 - в розмірі 331222,71 грн з Української військово-медичної академії на Військову частину НОМЕР_1 .
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких 

Суддя Н.М. Єгорова