ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" квітня 2026 р. Справа№ 910/3876/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Андрієнка В.В.
суддів: Буравльова С.І. 
Шапрана В.В. 

секретар судового засідання - Король Д.А.
учасники справи:
від позивача : Дещенко О.М.; (за первісним позовом)
від відповідача : Рикова Н.В. (представник відповідача 2 за зустрічним позовом)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Фізичної особи-підприємця Міркевича Юрія Матвійовича 
на рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 (Повний текст рішення складено 14.11.2025)
у справі №910/3876/25 (суддя - Сівакова В.В.)
За первісним позовом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації
до Фізичної особи-підприємця Міркевича Юрія Матвійовича
про усунення перешкод у користуванні майном
та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Міркевич Юрія Матвійовича
до 1. Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації
2. Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового
фонду Дніпровського району м. Києва»
про визнання недійсним одностороннього правочину

УСТАНОВИВ:

Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація звернулось в Господарський суд міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Міркевич Юрія Матвійовича про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном комунальним власності територіальної громади міста Києва, а саме нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Інженера Бородіна, 5А (С.Лазо) шляхом виселення Фізичної особи-підприємця Міркевич Юрія Матвійовича у зв`язку із закінченням 30.04.2017 строку дії договору оренди № 1486 від 01.03.2010.
Вимоги обґрунтовані тим, що 01.03.2010 між Комунальним підприємством «Фінансовий-розрахунковий центр «Дніпровський» Дніпровської районної у м. Києві ради та Фізичною особою-підприємцем Міркевич Юрієм Матвійовчем укладено договір № 1486 оренди нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. С.Лазо, 5А, строком дії до 06.10.2012 включно. Додатковою угодою № 1486/1-1 від 01.08.2013 сторони дійшли згоди викласти договір в новій редакції, визначили орендодавцем Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію, встановили строк дії договору на 2 роки 364 дні. Відповідач листом від 06.02.2017 просив орендодавця внести зміни до договору оренди стосовно строку його дії до 30.04.2017. 07.02.2017 між позивачем, КП «Фінансовий-розрахунковий центр «Дніпровський» Дніпровської районної у м. Києві ради та відповідачем укладено договір № 1486/1-2 яким продовжено строк дії оренди до 30.04.2017. Згідно з п. 5 договору № 1486/1-2 орендар зобов`язується до 01.05.2017 сплатити заборгованість з орендної плати за договором № 1486. У зв`язку з невиконанням умов договору, позивач листом № 4641/26/1/103 від 26.05.2017 висловив заперечення щодо користування майном після закінчення дії договору № 1486 та зазначив, що орендарем не виконані умови п. 5 договору № 1486/1-2 від 07.02.2017. Враховуючи те, що строк дії договору оренди закінчився, проте відповідач не повернув приміщення за актом прийому-передачі, позивач звернувся до суду з вищевикладеними вимогами. 
Також Фізична особа-підприємець Міркевич Юрій Матвійович подав зустрічну позовну заяву до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визнання недійсним одностороннього правочину лист-заперечення № 4641/26/1/103 від 26.05.2017 щодо користування майном після закінчення дії договору № 1486 оренди нерухомого майна від 01.03.2010.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі №910/3876/25 первісний позов задоволено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням, від Фізичної особи-підприємця Міркевича Юрія Матвійовича надійшла апеляційна скарга, у якій скаржник просить рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі №910/3876/25 скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічний позов у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що на думку апелянта, місцевим господарським судом необґрунтовано було відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог. За твердженням апелянта, він користується нерухомим майном, що знаходиться за адресою: м. Київ. вул. Інженерна Бородіна, 5А. загальною площею 642,40 кв. м починаючи з 1999 року та по даний час на законних підставах. Також, відповідач вказує на те, що не отримував від Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації лист-заперечення № 4641/26/1/103 від 26.05.2017 щодо користування майном після закінчення дії договору № 1486 оренди нерухомого майна від 01.03.2010. Наводить норми ст. 764 ЦК України та ст. 284 ГК України згідно яких договір оренди вважається пролонгованим, у разі відсутності заперечень орендодавця про припинення договору. Апелянт стверджує, що він не отримував лист-заперечення № 4641/26/1/103 від 26.05.2017, а дізнався про його існування тільки у 2024 році під час розгляду справи № 910/4605/24. На його думку здійснений односторонній правочин є недійсним згідно приписів ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки не був спрямований відповідачем-1 на реальне настання правових наслідків обумовлених ним, що підтверджується тим, що: позивач станом на 07.05.2025 продовжує користуватися орендованим майном; сплачує орендні платежі; відсутнє рішення щодо виселення позивача з орендованого майна; відповідач-2 ініціював судові провадження про стягнення з позивача заборгованості по сплаті орендних платежів на підставі умов договору оренди № 1486 від 01.03.2010.Апелянт вважає, що в силу ст. 764 Цивільного кодексу України строк дії договору неодноразово продовжено за взаємної згоди сторін на кожні наступні 573 дні: з 01.05.2017 до 25.11.2018; з 26.11.2018 до 21.06.2020; з 22.06.2020 до 16.01.2022; з 17.01.2022 до 13.08.2023; з 14.08.2023 до 09.03.2025 та діє нині. Жодних вимог щодо необхідності звільнення майна після 26.05.2017 не надходило. Враховуючи викладене, апелянт стверджує про наявність підстав для визнання недійсним одностороннього правочину. 
16.03.2026 через систему «Електронний суд» від Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому позивач просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця Міркевича Юрія Матвійовича про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі №910/3876/25, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Міркевича Юрія Матвійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі №910/3876/25,зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі №910/3876/25, розгляд апеляційної скарги призначено на 11.02.2026. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 відкладено розгляд справи до 25.03.2026. У судовому засіданні 25.03.2025 оголошено перерву до 15.04.2026, 15.04.2026 - до 22.04.2026. 
14.04.2026 через систему «Електронний суд» Міркевичем Ю.М. було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у якому апелянт просив суд: 
- призначити по даній справі судову почеркознавчу експертизу. 2. На вирішення експертизи поставити наступні запитання: чи виконано підпис у Розділі «Юридичні адреса та банківські реквізити сторін» у графі «Орендар» договору № 1486/1-2 від 07.02.2017 року «про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від « 01» березня 2010 року № 1486» Фізичною особою підприємцем Міркевич Юрій Матвійович?; чи виконано підпис у Розділі «Юридичні адреса та банківські реквізити сторін» у графі «Орендар» Додатку № 1 до договору № 1486/1-2 від 07.02.2017 року «про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від « 01» березня 2010 року № 1486» Фізичною особою підприємцем Міркевич Юрій Матвійович?; 
- проведення судової експертизи доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (03057, м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, буд. 6, код 02883096). 
- витрати за проведення експертизи покласти на апелянта (Відповідача) Фізичну особу підприємця Міркевич Юрій Матвійови.
Розглянувши вказане клопотання колегія суддів відзначає наступне. 
Обґрунтовуючи необхідність проведення судової експертизи у даній справі апелянт стверджує про те, що в нього є сумніви у правдивості договору № 1486/1-2 від 07.02.2017 року, яким встановлено строк дії оренди до 30.04.2017. За твердженням апелянта підпис у Розділі «Юридичні адреса та банківські реквізити сторін» у графі «Орендар» зроблений не Орендарем ФОП Міркевич Юрій Матвійович.
Колегія суддів відзначає, що відповідно до ч.1 та ч.4 ст. 99 ГПК України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів. Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом.
Таким чином, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
Призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому, питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 910/18570/17; від 14.12.2021 у справі № 910/9564/20; від 24.11.2021 у справі № 914/1396/20; від 17.12.2020 у справі № 910/7426/17.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на предмет позову у даній справі та наявні докази, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вищевказаного клопотання. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів встановила, що 01.03.2010 між Комунальним підприємством «Фінансово-розрахунковий центр «Дніпровський» Дніпровської районної у м. Києві ради (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Міркевичем Юрієм Матвійовичем (відповідач, орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна № 1486.
Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець на підставі рішення № 129 від 25.06.2007 Дніпровської районної у м. Києві ради та виданого у встановленому порядку розпоряджень № 701-р від 06.10.2009 та № 123-р від 19.02.2010 Дніпровської районної у м. Києві ради передає в оренду нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) та окреме індивідуально визначене майно, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно (далі - об`єкт оренди), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. С. Лазо, буд. 5-а.
Згідно з п. 1.2 договору цільове призначення об`єкту оренди: для розміщення майстерні з ремонту взуття.
Відповідно до п. 2.1 договору об`єктом оренди є: нерухоме майно (будівля, споруда) загальною площею 642,40 кв. м, в т.ч. на перший поверх 581,90 кв. м, та підвальне приміщення 60,50 кв. м.
Устаткування, інвентар, інше майно (за наявності) згідно з переліком, що є невід`ємною частиною цього договору (додаток № 1).
Відповідно до п. 2.3 договору об`єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва і знаходиться па балансі Дніпровської районної у м. Києві ради та у Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва на утриманні, експлуатаційному обслуговувані житлового та нежитлового фонду і прибудинкових територій Дніпровського району м. Києва (далі - балансоутримувач).
Відповідно до п. 8.1 договору цей договір діє з 01.03.2010 до 06.10.2012 включно.
Згідно п. 3.1 договору орендар вступає у строкове платне користування об`єктом оренди у строк, указаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі нерухомого майна з урахуванням особливостей визначених у п. 5.16. цього 1 договору.
Опис технічного стану об`єкту оренди на дату передачі його орендареві зазначається в акті приймання-передачі нерухомого майна, що є невід`ємною частиною цього договору (додаток № 1).
За актом приймання-передачі в оренду нерухомого майна від 01.03.2010 орендодавець передав, а орендар прийняв в користування нерухоме майно загальною площею 642,40 кв. м, в т.ч. 1-й поверх 581,90 кв. м, підвал 60,50 кв. м.
01.08.2013 між Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією (орендодавець), Фізичною особою-підприємцем Міркевичем Юрієм Матвійовичем (орендар) та Комунальним підприємством «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» (підприємство) укладено додаткову угоду № 1486/1-1 від 01.08.2013 до договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти договір у новій редакції.
Так, згідно п. 1.1 договору (в новій редакції) орендодавець на підставі протоколу постійної комісії Київради з питань власності № 146 від 09.04.2013 та розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 212 від 25.04.2013 «Про продовження строку дії договорів оренди нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації» передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення, будівлі, споруди), яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, передано до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, закріплено на праві господарського відання за підприємством (балансоутримувачем), та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Лазо Сергія, буд. 5А, надалі - об`єкт оренди. для розміщення суб`єкта господарювання, який здійснює виробничу діяльність невиробничих товарів (виробництво взуття).
Спір за первісним позовом виник у зв`язку з тим, що строк дії договору оренди закінчився, проте відповідач не повернув приміщення за актом прийому-передачі.
В свою чергу відповідач проти позовних вимог заперечує.
Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно з ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Відповідно до п. 9.1 договору (в новій редакції) цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами строком на 2 роки 364 дні і діє з 07.10.2012 до 05.10.2015.
01.06.2015 між Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією (орендодавець), Фізичною особою-підприємцем Міркевичем Юрієм Матвійовичем (орендар) та Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» укладено додаткову угоду № 1486/1-ум, відповідно до якої Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» прийняло на себе права та обов`язки підприємства (балансоутримувача) і стає стороною за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 1486 від 01.05.2010.
07.02.2017 між Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією (орендодавець), Фізичною особою-підприємцем Міркевичем Юрієм Матвійовичем (орендар) та Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (підприємство) укладено договір № 1486/1-2 про внесення змін до договору № 1486 оренди нерухомого майна від 01.03.2010.
Так, відповідно до п. 1.1 договору в редакції договору № 1486/1-2 від 07.02.2017 орендодавець на підставі протоколів засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності № 146 від 09.04.2013, № 13 від 19.04.2016 та розпоряджень голови Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 212 від 25.04.2013 «Про продовження строку дії договорів оренди нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації», № 296 від 01.06.2016 «Про подовження строку дії договору оренди нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації» передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, далі - об`єкт, яке знаходиться за адресою: вулиця Інженера Бородіна, 5-А для розміщення суб`єкта господарювання, що здійснює побутове обслуговування населення (ремонт взуття).
Договором № 1486/1-2 від 07.02.2017 внесені зміни до п. 9.1 договору та викладеного в наступній редакції: «Відповідно до частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами та діє з 06.10.2015 по 30.04.2017».
Згідно з п. 9.7 договору (в новій редакції) у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору.
Пунктом 9.4 договору (в новій редакції) визначено, що договір припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі № 910/4605/24 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Міркевичу Юрію Матвійовичу до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації» та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визнання недійсними результатів аукціону та визнання недійсним договору щодо надання в оренду нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Інженера Бородіна, буд. 5А площею 342,9 кв. м відмовлено.
Даним рішенням встановлено, що листом № 4641/26/1/103 від 26.05.2017 Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація висловила Фізичній особі-підприємцю Міркевичу Юрію Матвійовичу заперечення щодо користування майном після закінчення дії договору № 1486 оренди нерухомого майна від 01.03.2010 та зазначила, що орендарем не виконані умови п. 5 договору № 1486/1-2 від 07.02.2017, що підтверджується копіями поштового конверту з відміткою про закінчення встановленого терміну зберігання, рекомендованого повідомлення.
Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація відповідно до п. 9.7 договору (в новій редакції) належним чином виконала свій обов`язок щодо повідомлення орендаря про припинення цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, а негативні наслідки неотримання вказаного листа покладаються на орендаря.
Також рішенням встановлено, що строк дії договору № 1486 оренди нерухомого майна від 01.03.2010 закінчився 30.04.2017, а тому договір припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду № 910/4605/24 від 13.01.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі № 910/4605/24 залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 06.05.2025 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Міркевича Юрія Матвійовича на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі № 910/4605/24.
У даному випадку господарський суд виходить з того, що принцип юридичної визначеності є одним з основних елементів верховенства права, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).
Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Оскільки судове рішення у справі № 910/4605/24 набрало законної сили, обставини, які були встановлені під час розгляду цієї справи, не підлягають доказуванню в межах даної справи.
За умовами п. 9.2 договору (в новій редакції) усі зміни та доповнення до цього договору оформлюються в письмовій формі і вступають в силу з моменту їх підписання сторонами.
Матеріали справи не містять доказів того, що між орендодавцем та орендарем укладено додаткову угоду про продовження строку дії договору. 
З матеріалів справи вбачається, що за результатами проведеного електронного аукціону (протокол LLE001-UA-20231214-75669 від 19.12.2023) 25.01.2024 між Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією (орендодавець), Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (балансоутримувач) та Фізичною особою-підприємцем Сушкевич Анною Миколаївною (орендар) укладено договір оренди № 727/1 нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, об`єктом оренди за яким є нежитлове приміщення загальною площею 342,9 кв.м на вул. Інженера Бородіна, 5-А.
Припинення договору оренди № 1486 від 01.03.2010 свідчить про відсутність у орендаря правових підстав для подальшого користування об`єктом оренди.
Відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймачеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Згідно з п. 4.14 договору (в новій редакції) орендар після припинення дії договору оренди зобов`язаний протягом 30 календарних днів передати майно по акту прийому-передачі підприємству. Акт приймання-передачі об`єкта оренди підписується відповідним орендодавцем, орендарем та підприємством.
Відповідно до п. 7.6 договору у разі закінчення строку дії договору або при його розірванні орендар зобов`язаний за актом приймання-передачі повернути об`єкт оренди підприємству у стані, в якому перебував об`єкт оренди на момент передачі його в оренду, з урахуванням усіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об`єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди. В акті приймання-передачі зазначається технічний стан об`єкта оренди на дату повернення.
Отже, за умовами договору в разі його розірвання/припинення орендоване майно має бути повернуто орендарем підприємству за актом приймання-передачі протягом 30 календарних днів.
Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
З огляду на умови договору та положення наведеної норми, відповідач мав звільнити та передати об`єкт оренди підприємству у строк до 30.05.2017 включно.
Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Згідно з ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
З матеріалів справи суд встановив, що після припинення договору об`єкт оренди відповідач підприємству не повернув.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відповідач безпідставно займає спірне майно, а отже вимоги позивача про усунення перешкод у користування та розпорядженні майном комунальної власності шляхом виселення відповідача з орендованого приміщення обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю.
Щодо зустрічних позовних вимог колегія суддів відзначає наступне. 
На думку позивача лист Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 4641/26/1/103 від 26.05.2017 суперечить вимогам чинного законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частин 1-3, 5 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.
Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Враховуючи положення статті 202 Цивільного кодексу України, за своєю правовою природою, спірний лист № 4641/26/1/103 від 26.05.2017 є одностороннім правочином, що направлений на припинення договору оренди нерухомого майна № 1486 віл 01.03.2010.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Згідно ст. 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Відповідно до ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Із системного аналізу наведених положень закону (чинного станом на 30.04.2017) випливає, що договір оренди може бути продовжений на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому, для такого автоматичного продовження договору оренди державного та комунального майна передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї із сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.
Натомість, якщо на дату закінчення строку дії договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.
Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 3 цього Кодексу.
Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірний односторонній правочин суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, зокрема те, що він не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про недоведеність позивачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує недійсність правочину, в зв`язку з чим у суду відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним правочину Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, що оформлений листом № 4641/26/1/103 від 26.05.2017, який стосується припинення договору оренди нерухомого майна № 1486 від 01.03.2010.
Твердження апелянта про те, що рішеннями Господарського суду Київської області у справах № 911/2963/19 та № 911/2697/18 встановлено чинність договору оренди № 1486 від 01.03.2010, оскільки ними стягнуто з ФОП Міркевич Юрія Матвійовича заборгованість по орендній платі за договором оренди за період з січня 2018 року по лютий 2020 року, не приймаються судом до уваги, оскільки не відповідають дійсності. Так, при прийняті рішень суди керувалися умовами п. 3.6 договору (в новій редакції), згідно якого останнім днем нарахування орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об`єкта оренди орендодавцеві. Крім того, лист Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 4641/26/1/103 від 26.05.2017 не був предметом дослідження у даних справах.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі № 910/3876/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Міркевича Юрія Матвійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі № 910/3876/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі № 910/3876/25 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі № 910/3876/25.
4. Витрати по сплаті судового збору покласти на Фізичну особу-підприємця Міркевича Юрія Матвійовича.
5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Андрієнка В.В., суддів Шапрана В.В. та Буравльова С.І. у відпустці з 11.05.2026 по 24.05.2026 повний текст постанови підписано 25.05.2026

Головуючий суддя В.В. Андрієнко 

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран