Справа № 946/7718/25 
Провадження № 2/946/1612/26  

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2026 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Пащенко Т.П.,
за участю секретаря судового засідання Топтигіної О.М.,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Ізмаїлі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна, набутого під час шлюбу, особистою власністю одного з подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна, набутого під час шлюбу, його особистою власністю, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 16.02.2018 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано в Ізмаїльському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 71. У позивача з відповідачкою у вказаному шлюбі діти народжені не були. Шлюбні стосунки у сторін не склалися внаслідок різних поглядів на життя та характерів, які виявилися несумісними для спільного проживання та будівництва міцної родини. В результаті цього відповідачка звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду із позовом про розірвання шлюбу з позивачем. Вказана позовна заява перебуває на стадії розгляду. Номер справи 946/7332/25 (суддя Смокіна Г.І.). При цьому, на теперішній час у сторін залишилося невирішеним майнове питання щодо нерухомого майна, яке було придбане у шлюбі. Так, у вищевказаному шлюбі, позивач придбав у власність на умовах купівлі-продажу нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана нерухомість була придбана позивачем за кошти, які належали йому на праві особистої приватної власності, оскільки були зароблені та накопичені ще до укладення шлюбу з відповідачкою, а саме, у 2015 році, у розмірі 12 000,00 доларів США. Про те, що у позивача є накопичені кошти відповідачка знала до реєстрації шлюбу та обіцяла не претендувати на них. Однак, на теперішній час, відповідачка висловила позицію, в рамках якої не виключає для себе можливість претендувати на частку нерухомості позивача. З огляду на викладене, позивач просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м., житловою площею 301 кв.м.
Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.10.2025 року прийнято до свого провадження цивільну справу в порядку загального позовного провадження.
Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі (а.с.21).
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив проти позовних вимог не надала. 16.10.2025 року надала суду заяву, в якій вказала просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення, наслідки подання заяви усвідомлює (а.с.23).
Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Частиною 4 ст.206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. 
У відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровали шлюб 16.02.2018 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 16.02.2018 року (а.с.9).
Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.08.2021 року №271274543 ОСОБА_1 є власником квартири (1/1 частка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 19.08.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г., серія та номер 1838 (а.с.11, 15-17).
Згідно розпорядження Ізмаїльського міського голови від 19.02.2016 року № 57р «Про перейменування вулиць, провулків та проспекту в АДРЕСА_2 .
Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
За висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 07.12.2016 року № 6-1568цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 12.10.2020 № 345/5108/18 (61-21235св19), презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Судом встановлено, що придбання нерухомого майна, а саме, квартири, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 , було здійснено за особисті грошові кошти позивача, що визнається та не заперечується позивачкою.
З огляду на викладене, оформлення права власності на спірну квартиру у період шлюбу не є підставою для надання їй статусу спільної сумісної власності.
У відповідності зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.76 ЦПК України, передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до вимог ст.ст.12,13,77,78,79,80,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно роз`яснень п. 3 ч. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.
Враховуючи, що спірна квартира хоча і придбана у період шлюбу з відповідачкою, проте за особисті кошти позивача, а також, з огляду на те, що відповідачка позов визнала, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання майна, набутого під час шлюбу, особистою власністю одного з подружжя, а саме, позивача, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.12, 13, 77-81, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 282 ЦПК України, ст. 57, 60 СК України, суд -
ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , до ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , про визнання майна, набутого під час шлюбу, особистою власністю одного з подружжя - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1  право особистої приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м., житловою площею 301 кв.м.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: 	Т.П.Пащенко