Справа № 752/20247/25
Провадження № 2/761/8552/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Романишеної І.П.
за участі секретаря Решти Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року представник позивача звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва вказану цивільну справу направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва, оскільки зареєстроване місце проживання відповідача знаходиться у Шевченківському районі.
В позовній заяві представник позивача просив суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиту від КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» теплову енергію за період з жовтня 2018 року по серпень 2021 року включно у розмірі 7 755, 66 грн.; інфляційну складову боргу у розмірі 4 678, 31 грн. та 3 % річних у розмірі 1 264, 93 грн.; заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води (ПВ) за період з травня 2018 року по квітень 2021 року включно у розмірі 1 168, 75 грн.; інфляційну складову боргу у розмірі 759, 55 грн. та 3% річних у розмірі 216, 12 грн., а також судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 028,00 грн. 
Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Отже, з 01.05.2018 року постачання теплової енергії здійснює КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО». 
01 серпня 2019 року, між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» та Фізичною особою ОСОБА_1 (далі- Відповідач), укладено Договір №530580-01 на постачання теплової енергії (далі - Договір). Відповідно до якого, Позивач зобов?язався поставити теплову енергію Відповідачу для потреб опалення, вентиляції - в період опалювального сезону нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , а Відповідач зобов?язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в Договорі.
Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , обладнаний будинковим приладом обліку, що підтверджується наданими Відповідачем актом прийняття теплового вузла обліку №2-7669, актом про готовність вузла комерційного обліку Споживача до роботи, актом перевірки стану вузла обліку теплової енергії Споживача та корінцями нарядів про включення/відключення житлового будинку.
Проте, згідно зі статтею 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб?єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб?єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.
Відповідно до п. 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 №1198 (далі - Правила) споживач теплової енергії зобов?язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.
Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» (далі - Закон) передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Проте, порушуючи умови Договору, Відповідач не в повному обсязі вносив плату за спожиту теплову енергію, в результаті чого з жовтня 2018 року по серпень 2021 року утворилась заборгованість, яка становить 7 755, 66 грн.
01.08.2019 р. між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» та Фізичною особою ОСОБА_1 укладено Договір №053058001790100 про надання послуги з централізованого постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб?єктам господарювання, відповідно до якого Виконавець зобов?язується своєчасно надавати Споживачеві відповідної якості послугу з централізованого постачання гарячої води згідно з діючими нормативами, а Споживач зобов?язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати надану послугу за встановленими тарифом у строки і на умовах, що передбачені Договором.
Об?єктом централізованого постачання гарячої води є нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Проте, порушуючи умови Договору та норми законодавства, Відповідач не вносив плату за послуги з централізованого постачання гарячої води (ПГВ), в результаті чого з травня 2018 р. по квітень 2021 р. (включно) утворилась заборгованість у розмірі 1168, 75 грн.
Відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, тому позивач звернувся до суду на захист порушеного права.
Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва вказану цивільну справу направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва, оскільки зареєстроване місце проживання відповідача знаходиться у Шевченківському районі.
Відповідно до статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.02.2026р. відкрито провадження у даній цивільній справі розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України.
28.03.2026 року через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник позивача просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що відповідач неодноразово повідомляв позивача про рейдерське захоплення належних йому приміщень, повідомляв про звернення з цього приводу до правоохоронних органів та до судів з різними заявами щодо захисту відібраного в нього майна, а відтак згідно з даними відповідних реєстрів він був власником нерухомого майна за яке позивач нараховує комунальні послуги лише у період з 17.04.2019 року по 28.10.2019 року. В інший період часу приміщення перебували у власності інших осіб, що унеможливлює нарахування та стягнення будь-яких комунальних послуг. Договір на постачання теплової енергії № 530580-01, який був укладений між сторонами у справі містив технічну помилку в даті набрання ним чинності з 01.05.2018 року, оскільки він не міг укладатися за минулий час, та за час коли відповідач не був власником приміщень і не користувався послугами з теплопостачання. Також зазначив, що нарахування інфляційних втрат і трьох відсотків річних на заборгованість із комунальних послуг у місті Києві заборонене законодавством у період з 24 лютого 2022 року до 30 грудня 2023 року, а строки позовної давності спливли ще у грудні 2022 року.
Відповідь на відзив до суду не надходила.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, до суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, встановлені судом.
Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго».
За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Отже, з 01.05.2018 року постачання теплової енергії здійснює КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО».
25.11.2005 року між ЗАТ "МІЛАН" та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив нежиле приміщення №18 та №19 (в літ.В.) загальною площею 270.30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
01 серпня 2019 року, між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» та Фізичною особою ОСОБА_1 , укладено Договір №530580-01 на постачання теплової енергії. Предметом даного Договору є постачання, користування та своєчасна плата в повному обсязі спожитої теплової енергії на умовах, передбачених цим Договором.
01 серпня 2019 року, між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» та Фізичною особою ОСОБА_1 , укладено Договір №0530580011790100 про надання послуги з централізованого постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб`єктам господарювання, відповідно до якого виконавець зобов`язується своєчасно надаавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого постачання гарячої води згідно з діючими нормативами, а Споживач зобов?язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати надану послугу за встановленим тарифом у строки і на умовах, що передбачені Договором.
Згідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме, нежилі приміщення №18 та №19 (в літ.В), загальною площею 265,40 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належать ОСОБА_1 .
Відповідно до розрахунку наданим представником позивача за відповідачем обліковується заборгованість у загальному розмірі 15 843,32 грн., яка складається з заборгованість за спожиту теплову енергію за період з жовтня 2018 року по серпень 2021 року включно у розмірі 7 755, 66 грн.; інфляційну складову боргу у розмірі 4 678, 31 грн. та 3 % річних у розмірі 1 264, 93 грн.; заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води (ПВ) за період з травня 2018 року по квітень 2021 року включно у розмірі 1 168, 75 грн.; інфляційну складову боргу у розмірі 759, 55 грн. та 3% річних у розмірі 216, 12 грн.
Заперечуючи проти позовних вимог, представником відповідача було надано наступні документи: заяву від 14.06.2021 року відповідно до якої ОСОБА_1 повідомив директора СП "Енергозбут" КП "Київтеплоенерго" Лопатіна К.О. про заволодіння приміщень №18 та №19 (в літ.В) за адресою: АДРЕСА_1 , заяву від 11.10.2019 року, заяву від 20.01.2020 року, відповідно до якої ОСОБА_1 просив зупинити з 28.10.2019 року нарахування та здійснити перерахунок оплати за теплову енергію за обліковим записом №530580-01, у зв`язку з повторним рейдерським захопленням нежитлових приміщень, заяву від 21.03.2021 року, згідно якої відповідач надав пояснення щодо захоплення приміщень, а також повторно просив зупинити нарахування.
Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлові приміщення №18 та №19 (в літ.В) за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, зокрема: 16.03.2017 року власником нежитлових приміщень був ТОВ "Бенефіт-Істейт", на підставі Рішенням окружного адміністративного суду міста Києва від 08.01.2019 року №826/3052/18 речове право скасовно. Дата реєстрації 17.04.2019 року.
Надалі 28.10.2019 року державним реєстратором Гаращенком В.В. внесено зміни на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження, власником став ТОВ "КЕЙ-Колект", код ЄДРПОУ 37825968, речове право ОСОБА_1 припинено.
13.05.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського УП ГУНП Національної поліції у м.Києві. Згідно з витягу з ЄРДР від 14.05.2019 року, невстановлена особа таємно викрала лічильник електроенергії.
12.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського УП ГУНП Національної поліції у м.Києві з приводу самоправних дій невідомих осіб відносно нежитлових приміщень №18 та №19 (в літ.В) за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з ЄРДР №12019100010009603 від 13.11.2019 року.
Відповідно акта прийняття вузла обліку гарячої води від 06.11.2019 року, який складений інженером РВЗ №5 Буверним О.І. встановлено факт відсутності сантехнічних приладів в приміщеннях в зв`язку проведення ремонтних робіт.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Відповідно до ч. 1ст. 11 ЦК Україницивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
В пункті 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) зазначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).
Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону визначено, що споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач.
Оплата наданих житлово-комунальних послуг за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, є обов`язком споживача таких послуг, згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частинами 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст.ст. 509, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог закону.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Оскільки цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, відповідач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги, а позивач має право вимагати від них виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг.
Судом встановлено, що 25.11.2005 року між ЗАТ "МІЛАН" та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив нежиле приміщення №18 та №19 (в літ.В.) загальною площею 270.30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
01.08.2019 року між сторони було укладено договір №530580-01 на постачання теплової енергії та договір №053058001790100 про надання послуги з централізованого постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб?єктам господарювання.
Позивачем нараховано заборгованість за постачання теплової енергії та гарячої води до приміщень, які перебувають у власності відповідача та є об`єктом укладеного між сторонами договору постачання теплової енергії та про надання послуги з централізованого постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб?єктам господарювання.
Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача вказував, що ОСОБА_1 був власником нерухомого майна за яке позивач нараховує комунальні послуги лише у період з 17.04.2019 року по 28.10.2019 року.
Суд погоджується з даними твердженнями сторони відповідача, оскільки вказана інформація підтверджується належними та допустимими доказами. Зокрема, згідно з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який був наданий представником відповідача, нежитлові приміщення №18 та №19 (в літ.В) за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, зокрема: 16.03.2017 року власником нежитлових приміщень був ТОВ "Бенефіт-Істейт", на підставі Рішенням окружного адміністративного суду міста Києва від 08.01.2019 року №826/3052/18 речове право скасовно. Дата реєстрації 17.04.2019 року.
Надалі 28.10.2019 року державним реєстратором Гаращенком В.В. внесено зміни на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження, власником став ТОВ "КЕЙ-Колект", код ЄДРПОУ 37825968, речове право ОСОБА_1 припинено.
Відповідач неодноразово звертався до директора СП "Енергозбут" КП "Київтеплоенерго" Лопатіна К.О. з повідомленням про вказані обставини та з проханням припинити нарахування, що підтверджується копіями заяв, які долучені до матеріалів справи.
Враховуючи, що позивачем не було надано достатньо доказів того, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень, а також споживачем послуг, а відповідачем спростовано доводи позивача, що останній був власником нежитлових приміщень за спірний період, окрім періоду з 17.04.2019 по 28.10.2019 року, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію за період з жовтня 2018 року по 16.04.2019 року та з 28.10.2019 року по серпень 2021 року; заборгованості за послуги з централізованого постання гарячої води за період з травня 2018 року по 16.04.2019 року та з 28.10.2019 року по квітень 2021 року.
Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.
За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19) дійшла висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його усунення, однак обмежується останніми трьома роками, що передували поданню такого позову.
Таким чином, з огляду на наведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, 3 % річних та інфляційних втрат мало б обмежуватися останніми трьома роками, що передували поданню такого позову.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Отже, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і був відновлений з 04 вересня 2025 року.
Підсумовуючи, Верховний Суд у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 зазначав, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Враховуючи, що судом стягується заборгованість, яка виникла за період з 17.04.2019 по 27.10.2019 року, тобто в межах позовної давності, з урахуванням продовженого і зупиненого строку позовної давності, тому суд не вбачає підстав для її застосування.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Ч. 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховучи, що відповідач був власником нежитлових приміщень №18 та №19 (в літ.В) за адресою: АДРЕСА_1 у період з 17.04.2019 по 27.10.2019 року, проте свої зобов`язання з оплати послуг за спожиту теплову енергію та за послуги з централізованого постачання гарячої води не виконував неналежним чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме: стягнення з відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 17.04.2019 року по 27.10.2019 року у розмірі 1 431,49 грн.; заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 404,26 грн.; інфляційну складову боргу у розмірі 3,61 грн. та 3% річних у розмірі 3,34 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 351,55 грн.
Подаючи відзив на позовну заяву представник відповідача просив стягнути з Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на користь ОСОБА_1 вимушено понесені ним судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень.
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Також, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).
У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що при розподілі судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).
Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19).
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги представником відповідача надано: договір про надання правничої допомоги від 04.10.2025 року укладений між адвокатом Корзаченком В.М. та ОСОБА_1 ; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 27.03.2026р.; розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу допомогу від 27.03.2026 року, відповідно до якого вартість правничої допомоги складає 6 000 грн.; платіжну інструкцію.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).
Від представника позивача заперечення щодо розміру на відшкодування витрат на правничу допомогу не надходило.
Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), а також застосувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 6 000, 00 грн. є обгрунтованим та відповідає критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру.
Проте, з урахуванням пропорційності задоволених вимог з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 5 303,40 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 274-279, 354-355 ЦПК України, суд, -
Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 259, 263-267, 279, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість в загальному розмірі 1 842,70 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» судовий збір в розмірі 351,55 грн.
В решті позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 303,40 грн.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Реквізити сторін:
Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»: м. Київ, вул. І. Франка, буд.5, ЄДРПОУ 40538421;
ОСОБА_1 : АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Повний текст рішення складено 18.06.2026 року.

СУДДЯ І.П.РОМАНИШЕНА